A szerzőnek a Jaffa Kiadónál megjelent kötetei:

Ketten az élet

Kék Macska Klub

Egy estély a kastélyban

Találkozások I. – Az idegen

Találkozások II. – Az átutazó

Találkozások III. – A jövevény

Találkozások IV. – A barát

Vörös posztó

Bíborbetűk

Fény a dombok mögött

A szív szabadságharcosai

A messziről jött fiú

Most élsz

A fekete rózsa

A fényfestő

Az aranyműves fia

Kétszáz éves szerelem

Még látlak odafenn

Az élet hangja

Porlik, mint a szikla

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Vakrepülés

Légikisasszonyok – trilógia

Copyright © Bauer Barbara, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Tillai Tamás

Szerkesztő: V. Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-246-5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Tartalom

Prológus

Első fejezet

Pálnak és Ágnesnek,
akik hozzáteszik a maguk történetét.

Laci emlékének,
aki már hozzátette.

Úgy tartják, a legenda szentek életéről szóló csodás történet. Pedig nem minden legenda szól szentekről, és nem is feltétlenül csodás. Csak egy történet. Egy apáé, a fiáé, vagy éppen lányoké. Élőké és holtaké.

Ez a történet is ilyen. Talán csak a képzelet szülte, hisz régmúlt kort idéz, olyat, amit már nem őriz az emlékezet.

Mégis mesélik, hogy egy hajnalon, amikor a csillagok szokatlan rajza még ott volt az égen, de már derengett a nap messze keleten, mozgás támadt a ködös határban. Idegen közeledett. Idegen, így vélik, pedig az ifjú hazaérkezett. Nem szólt, csak tette a dolgát, és amerre járt, a táj megváltozott. A vizek medret találtak, a dombok széthúzódtak, a föld termőre fordult, és mire a nép feleszmélt, ott, ahol egykor a vad füvek fölött madarak hangját vitte a szél, most harang szólt, és a házak kéményéből felszálló füst már ismerősként keveredett az éjszakai köddel, ami minden hajnalban csendesen visszavonult, mint az idők kezdetén. És bár a csillagok rajza az égen mit sem változott, a város azóta él. Él, figyel és emlékezik. Akárcsak a benne élők. A házak mintha ismernék egymást, a szél sírást, nevetést, szóbeszédet sodor, olyat is, amit senki nem hallatott.

Aztán holdtölte idején, amikor az árnyak másként vetülnek, és a régi kútban mélyebbről csobban a víz, a legenda szerint visszatér az első léptek nesze. Senki nem kérdi, kié, és mikori. Időről időre felbukkan, mint a köd a fák között, néha tisztán, máskor homályosan, ott van azok között, akik élnek, és akik már rég nem beszélnek, és akik tán még meg sem születtek.

Mesél, de csak azoknak, akik figyelnek. Akik titkokról, legendákról, áldozatról, reményről akarnak hallani. Akik nem kérdik hangosan, mi volt a kezdet kezdetén, mert tudják, ami réges-régen közöttük él, az az övék. Nem szabad feledni, tovább kell vinni, még ha nem is volt egészen igaz. De mindig igazabb volt, mint a valóság.

„…És szólt a költő:

Nézd, ott messze távol

Egy sugár válik szürke, vak homályból,

Egy kósza, félénk, reszkető sugár –

S oszlik előtte lomha, sűrű fátyol,

Törik az árnyék mind, amerre jár…”

Gyóni Géza: És szólt a költő

Prológus

Ehj, nagy mesélő hírében állok, és ezt nem csak annak köszönhetem, hogy öregember lévén sok mindent láttam és megéltem, hanem annak is, hogy hosszú téli estéken az emberek szeretnek a kályha melegénél, vagy éppen nyáron a tűz körül mellém telepedni és meghallgatni, ami amúgy velük is megtörtént. Talán kicsit másként, de az is lehet, hogy éppen úgy, csak én másban látom meg a lényeget.

Azt hiszem, ezúttal is így van. Sokunkkal történt meg ugyanaz, de az emberek nem mindig a nagy dolgokra akarnak emlékezni, hanem azokra a részletekre, amik a nagy dolgokat emlékezetessé teszik.

Én is kezdhetném úgy a mesémet, hogy történt az 1718-as év nyarán, annak is a leghosszabb napjának alkonyán, hogy egy hosszú szekérkaravánnyi tót család megérkezett az ország északi feléből a török után elnéptelenedett Csaba egykori főterére, hogy itt megtelepedjenek és új életet kezdjenek. Igen, indíthatnám az elbeszélést ezzel is, de látom, máris a szúnyogcsípésedet vakarod, mert ez a mese így nem köt le. De elárulom neked, hogy ezen a bizonyos napon más is történt, olyan dolog, amiről biztosan mindenki beszél majd még évek múltán is, már ha újra és újra felelevenítjük. Talán kissé ki is színezzük, no nem azért, hogy megmásítsuk, ami történt, hanem hogy jólessen az emlékezés. Mert hát ezért emlékezünk. Hogy nevessünk, vagy éppen könnyezzünk, elgondolkozzunk, miközben újra és újra átélünk valamit, együtt. És miután a karavánra és az érkezésre oly sokan emlékeznek majd, hogy elfeledni sem lehet, talán egyszer még a történetírók is papírra vetik, én máshol kezdem a történetet.

Ülj ide mellém az öreg lócára, és figyelj, mert egyszer eljön az idő, amikor én már nem mesélek. Akkor te folytatod majd, de emlékezned kell az elejére is. Nem lesz nehéz dolgod, mert benne vagy, te is, a bátyád is, az apád is, és hát az emberek az olyan történeteket szeretik és jegyzik meg könnyen, amiknek ők maguk is a részesei.

Ez a mi mesénk úgy kezdődik, hogy elmondom, amit mindenki tud. Felénk is fonták a lányok a hajukat. A fülük mögött, két oldalra lógott, de nem a hátukat verdeste, ahol senki nem látja, hanem elöl, a keblükön táncolt a két varkocs seprűs vége.

De ez a lány egyetlen, vaskos fonatba fogta össze sűrű loboncát, ami úgy himbálózott a háta közepén, a hátsója domborulata fölött, mint a harang kötele, amikor néhányszor meghúzzák, istentiszteletre hívva a népeket.

Na, ezt ragadta meg Janó, a bátyád. A bolondja. Rámarkolt, a tövénél fogta meg és maga felé fordította a szép arcú lányt. A nevét se tudta, azt se, hogy van-e kedvese, netán jegyese. Ki fia (lánya), borja. Semmit nem tudott róla, éppen csak annyit, amennyit látott. Azt is messziről, még a szekérről, amikor a lány a kút mellett felemelte vizes korsóit, és éppen Janó felé nézett. Nem őt nézte, csak hát valamerre mindig néz az ember, és a szekér éppen ott állt meg. Éppen előtte. Janótól alig néhány hosszú lépésre. Elég messze ahhoz, hogy a lánynak legyen ideje elindulnia az ellenkező irányba, de éppen annyira közel, hogy Janót megigézze a kút vizénél is mélyebb, sötétebb barna szempár, az éhségét csak fokozó cseresznyeszínű ajkak és a maradék eszét is darabokra őrlő szeplők, amik vígan ugrándoztak a lány napbarnított, mégis hamvas bőrén, miközben terhét felemelve még egyszer körbepillantott és hátat fordított a szekérnek. Éppen az ellenkező irányba indult, két kezében a súlyos korsókkal. Csak a hajfonata himbálózott szabadon a háta közepén, ahogy távolodott.

Ekkor ugrott le Janó a szekérről és eredt a lány után, maga mögött hagyva a józanságát. Meg a cimboráit, akik ekkor már a szekerekről lekászálódva meredtek a barátjuk után. Mert pontosan tudták, hogy mire készül. Már akkor tudták, amikor egy hónapja elindultak otthonról. És nem is felejtették, hiszen szinte nem volt olyan nap, hogy ne elevenítették volna fel a fogadalmat, amit Janó jobbját a szívére szorítva tett.

Már csak néhány lépés választotta el a fiút a lánytól, aztán már csak egy karnyújtásnyi, amikor lendült a keze és megragadta a hosszú, vaskos fonatot. A tövénél. A fiúk felszisszentek, de aztán a lélegzetüket is visszatartva tátották a szájukat. Még akkor is, amikor Janó a hajánál fogva visszarántotta a lányt, az angyalarcút, akinek ekkor még mindkét kezét a korsó húzta. És nem csak megállította, hanem maga felé fordította, talán közelebb is vonta, vagy ő is nyújtotta a nyakát, de bárhogyan is, a következő pillanatban a száját a másikéra tapasztotta.

A forró nyári nap melegének verejtéke először felhevült, de a következő pillanatban megfagyott a levegő, és egy, a jég rianásához hasonló csattanást lehetett hallani. Akkorát szólt, hogy többen is felszisszentek. Aztán mindenki a lány tenyerének helyét idéző fehér foltra meredt Janó lángoló arcán, majd a korsóból kiömlő víz csurgását figyelték a lába szárán, aztán a hirtelen megpördülő lány után meredtek, aki mögött csak úgy lobogott a hajfonata. És Janónak még volt lélekjelenléte, hogy utána nyúljon, de a legjobbkor, az utolsó pillanatban leeresztette a karját.

Mert ha nem teszi, vélhetően a következő fülest az apjától kapja. A lány apjától. De így az csak a fejét ingatta dühösen, miközben haragtól vörös ábrázattal magyarázott Janónak, nem hangosan, inkább a fogai között szűrte a szavakat, de hogy mit, azt senki nem tudja, csak sejti. Hisz minden apa valami hasonlót mondott volna, bármilyen nyelvet beszél is.

Ehj, micsoda jelenet volt! Senki nem felejti.

Igazából nem töprengtünk azon, hogy 1718 nyarának leghosszabb napját emlegetik-e az emberek évtizedek múlva, vagy azt a csókot. Nagy nap volt az életünkben, az már igaz, fárasztó és hosszú, de úgy éltük meg, mint egyik napot a másik után. De ha visszagondolok rá, magam is látom, hogy a nap, amikor megérkeztek a Felvidékről a tótok, hosszú szekérkaravánnal, fáradtan, és a Tranoscius-féle énekeskönyvvel a kezükben a földre ereszkedtek több százan, az bizony felemelő pillanat volt, egyúttal valaminek a kezdete. De akkor ezt ott nem tudtam, és nem is foglalkoztam vele. Jobban érdekelt, hogy Janó utána ered-e a lánynak.

Az élet már csak ilyen. A nagy dolgok nemegyszer észrevétlenek, mintha ott sem lennének, de a csók íze, egy tüzes tekintet, egy pofon égő nyoma, örökre megmarad az emlékezetben, és még évek múltán is beszélnek róla az emberek.

A szerelem is leköti a figyelmet. Sokat meséltek erről az öregek még ott fenn, a hegyek között, északon, hosszú sötét estéken. Egymásnak mondták a történeteket, újra és újra azt a keveset, ami fennmaradt. Beszélték, hogy bizony hajdanán nemcsak tótok éltek ott, hanem a török elől menekülő magyarok is, de aztán teltek az évek, a fiatalok szerelembe estek, és ma már azt sem tudjuk, ki jött, ki ment, ki volt ott. Talán mindenki a lelke mélyén érzi, de nincs, aki elmesélje, hogy volt egykoron. 150 év hosszú idő.

Pedig akár tudhatnánk is, ehj, csak hát nem akadt, aki összeszedte volna a meséket. És mint már mondtam, azt se bánom, ha majd a legtöbben a Janó csókját emlegetik, tegyék, de én bizony megőrzöm az utókornak a többit is. Mindent, ami ezen a helyen történik. Elmondom Csaba történetét, ha nem is az ősidőktől, hanem attól a naptól, ami az új kezdetet jelentette, amikor a legtöbben érkeztünk. Jöttek már előttünk is, és voltak, akik csak eztán, de kell egy nap, amire együtt emlékezhetünk.

Addig mesélek neked, amíg az időm engedi. De a lelkedre kötöm, hogy azután te folytasd a mesét. Mondd el mindazt, amit addig hallottál, és tedd hozzá a magadét. Meg se állj addig, amíg nem találsz te is valakit, aki továbbadja az emlékeket.

Hogy meddig menjen ez így? Hát az idők végezetéig.

Első fejezet

Csabán,
1718 nyarának leghosszabb napján

Vörösen izzott a határ a távolban, ott, ahol a föld és az ég találkozik. Olyan messze, ameddig a szem el sem lát. Mert sosem kellett még neki olyan távolra néznie. És még sosem voltak ilyen távol a fák sem. Mert hát más nem is volt a kietlenségen kívül, mint fák. Magas fehér törzsűek meg sűrű lombúak, meg alaktalan hajladozók. Voltak bokrok is, buják és kuszák. De azon kívül nem volt semmi sem, ameddig a szem ellát.

Márton azon gondolkodott, hogy ezen a vidéken bizonyára hosszabbak a nappalok, mert a napnak egészen az ég aljáig kell vándorolnia, hogy végre nyugovóra térhessen. Nincsenek magasba törő hegyek és nincsenek sűrű, sötét lombú, örökkön zöld fák sem. Nincs semmi, amin megpihenhet a tekintet. Márton szinte beleszédült, ahogy pásztázta a végtelent. Csak forgatta a fejét, nyújtogatta a nyakát, de bármerre nézett is, ugyanaz a látvány fogadta.

– Fránya szúnyogok! – csapott a nyakára nem először már.

– Ahol víz van, ott szúnyog is – morgott mellette az apja. Az idősebb Márton.

Emez, a kisebbik bosszúsan megvakarta koszos kezével a füle tövét, aztán ivott egy korty vizet a korsójából. Az alkonyat ellenére forró volt a levegő, de legalább már nem perzselt.

– Mikor érkezünk már meg? – nyűgösködött.

Valamivel több mint egy hónapja indultak el, amikor a borjak már elég erősek voltak, hogy megtegyék a hosszú utat. Hisz mindenki tudta, hogy György napját megelőzően az állatokat a legelőre kihajtani bizony még nem lehet, nemhogy útra kelni velük Csallról, Vámosújfaluról, Várkútról egészen a Körösök vidékére. Nemcsak a fűnek, hanem a lábasjószágnak is erősnek kellett lennie. És nem csak az állatokra gondoltak. Együtt indultak, és bizony a sokaságban mindig akad, akinek éppen valamiért nehezebb. De mindenkihez nem lehetett igazodni.

Már a készülődés is megviselte a családokat, különösen az öregeket. Sokan közülük úgy is döntöttek, hogy inkább maradnak. A hegyeket sem mozgatjuk át, a fákat sem ültetjük odébb, mondták. De aki a jövőbe vetette a hitét, az már hetekkel az indulás előtt csomagolni kezdett. Nehéz a változás, idősnek, asszonynak, de még a gyerekeknek is, még akkor is, ha önszántukból kerekedtek fel, a jobb lét reményében. Igen, Márton ezekkel a mondatokkal kelt és feküdt, ezt hallotta az asztalnál az ebéd fölött, az erdőben favágás közben, ahogy a férfiak túlharsogták a fejsze hangját. És az imáikba is a jobb létről szóló fohászt foglalták. Azt azonban elképzelni sem tudták, hogy valójában mi vár rájuk.

Győzködték is egymást, hosszú estéken át fontolgatták, mitévők legyenek. Ki a munka, a föld ígéretét, ki a hitét tartotta szem előtt.

Nem a föld az, ami megtart – kezdte egy ilyen alkalommal az egyik idősebb férfi –, hanem az Úristen ígérete. A régi barázdát elhagyni nehéz, tudom, de gondold csak meg, Ábrahám is otthagyta apja házát, mert az Úr ígéretet adott neki. Nem azt mondta neki, hogy maradj itt, ahol minden biztos, hanem azt, hogy menj, és én veled leszek.

Egymagam én is nekivágnék – szólt a másik –, de gondoskodnom kell a családomról. Nem érted ezt, te, akinek már a fia is kenyérkereső – ingatta a fejét a férfi. – Bár előre látnék! – sóhajtott.

A hit nem abban áll, hogy mindent látunk előre, hanem abban, hogy az ígéretbe kapaszkodunk – szólt megint emez, de a másik csak legyintett. – Üres szavak! – tépelődött. Ő is, mint sokan mások, valami biztosat akart, még ha tudta is, hogy a biztos csak a következő pillanat maga, de hogy mit hoz, azt senki nem mondhatja meg. Hát, te tudod! – csapott a térdére az öregebb. – Az ígéret biztosabb, mint a félelem. Ha ma elindulunk, az olyan, mint amikor elvetjük a magot. Nem látjuk még a termést, de tudjuk, hogy lesz aratás.

Olyan is volt, aki egészen mástól tartott. Hogy lehet szekérre pakolni egy egész életet?

Az a nagyanyám sublótja volt! – hallották az asszonyt, akinek a hangja több házzal odébb is elért. De nemcsak az ő hangja, hanem a fejszéé is. – Az anyám kelengyéje is abban volt és az enyém is! – sírta. És amikor már azt hitte mindenki, hogy vége, akkor a füst, ami a fejsze hangját kísérte, még magasabbra csapott, magával rántva az asszony jajveszékelését. – Abban az ágyban lehelte ki a lelkét az apám!

Azon az estén a férfi felhasogatta és tűzre vetette a bútorok nagy részét. Azt mondtad, a bútoraid nélkül nem kelsz útra – mondta dolga végeztével. – Hát, már nincs miért maradnod.

De a legtöbben nagy egyetértésben gondolták végig, hogy mi a legjobb mindnyájuknak. És igen, még ha családonként kellett is meghozniuk a végső döntést, közösségként indultak útnak, tudva, hogy egymásra mindvégig számíthatnak.

És bár több faluból indultak, azelőtt egymást talán még sosem látták, mások is csak hallomásból ismerték a többieket, megint mások szomszédok vagy rokonok voltak, mindegy is. A már egy hónapja tartó úton összekovácsolódtak.

A kisfiú észre sem vette, hogy az édesapja nem válaszolt a kérdésére. Lenyűgözte a táj, a puszta látványa, ami korábban elképzelhetetlen távolságokkal tárult elé. De nem csak a messzeséghez kellett a tekintetének hozzászoknia. Errefelé mások voltak a színek is. És a dús földek fölött az ég is ezer arcát mutatta. Márton még sosem látott a hegyeken túl, de itt nem állta semmi útját a tekintetének, eléje tárult a mennybolt, tiszta kéksége, távol lebegő fátyla. Szeme követhette a vonuló felhők útját. Amerről ő jött, ott mind fennakadt a hegyek csúcsán. És a nap sem úgy ragyogja be arrafelé a reggelt, mint itt, ahol mintha az ég alja nyitná ki hajnalonta a szemét, ahogy azt sem gondolta, hogy a lenyugvó nap minden este izzó köntöst terít a föld domború hasára, mielőtt minden elcsendesedik. Sosem hallotta korábban, hogy a föld szuszog, és nem érezte, hogy a forró levegőben megtántorodnak a fák, ahogy vibrál körülöttük a levegő. El sem tudta képzelni, hogy a mező összes növénye egyszerre mozdul, ring, emelkedik, és hogy a kalászos meghajol, amikor megadja magát a szélnek. Most is mozgott a levegő, de csak lágyan, ám a fiú lehunyta a szemét, hogy felidézzen egy korábbi napot. Amikor olyan heves szél támadt, hogy meg kellett állniuk. De ő nem félt. Hagyta, hogy magával ragadja a felemelő érzés, és ahogy ott állt a mező közepén, a fű a combjánál verdesett, körülötte a fák hajladoztak, és ő széttárta a karjait, és együtt mozgott a határral, egy idő után már úgy érezte, mintha repülne, dőlt jobbra és balra, a feje, mintha félálomban ringatózna, lágyan követte a testét, miközben hallgatta a levelek zizegését, a fák suhogását, a szél énekét és magába szívta a mező sűrű illatát.

De most a szél éneke elmaradt, csak a szekér kerekének monoton kattogását hallhatta.

Oldalra pillantott, és az apja hunyorgó tekintetét méregette. Az édesanyja szerint a megszólalásig hasonlítottak egymásra. Mindkettő elég makacs volt ahhoz, hogy tudja, jobb békén hagyni a másikat, ha a saját útját akarja járni. A fiú látta, hogy az apja is fáradt már, szeretne végre megtelepedni, de azzal is tisztában volt, hogy az idősebb Márton száját egyetlen panaszos szó sem fogja elhagyni. Szeretett volna belelátni a fejébe, de bármennyire is fülelt, egyetlen szót sem hallott, így jobb híján, követte a tekintetét. De nem látott mást, mint amit addig is. A végtelen rónaságot.

– Még világosban megérkezünk – hallotta váratlanul a nagyapja hangját a szekér végéből.

Márton a lomos zsákokba kapaszkodva bukdácsolt hátra az öreghez. Az édesanyja egy ládának dőlve szendergett, miután megetette a kishúgát, másik testvére pedig a szekér aljában összegömbölyödve aludt. A két kicsi sokat nyafogott a hosszú úton, így neki már nem jutott hely a panaszkodók között. Már ha azt akarta, hogy az apja ne úgy kezelje, mint egy tizenhárom éves kölyköt, aki csak láb alatt van. Azt akarta, hogy az apja erősnek lássa, mint a bátyját, aki már legénynek számított. Márton úgy vélte, ha elég erősnek mutatkozik, akkor még az ökröket is hajthatja. De az édesanyja ezt nem nézte jó szemmel, folyton azt hajtogatta, hogy olyan gyerek még az a fiú. Márton ilyenkor elgyengült, és szívesen odabújt volna az édesanyjához, de helyette kihúzta magát, hogy jobban látszódjanak vézna testén duzzadó izmai.

A nagyapja viszont komolyan vette akkor is, ha könnybe lábadt a szeme, amikor ráütött az ujjára, vagy ha megizzadt a tenyere éjszaka az erdőben.

– Tata, honnan tudod, hogy mikor érkezünk meg? Itt minden olyan egyforma. Fű, nád, békák és szúnyogok vannak mindenütt, a fák pedig mindig odébb vannak, mintha menekülnének előlünk.

– Te is tudni fogod – mondta az idős ember sokat sejtetően, de a kisfiúnak ez nem volt elég, még ha meg is borzongott. Volt valami ebben a néhány szóban, ami elgondolkodtatta. Miért hiszi a nagyapja, hogy ő tudhatja?

– Honnan? – kérdezte a ráncokkal körbevett tekintetet fürkészve.

De az öreg válasz helyett megérintette a fiú mellkasát, majd a homlokát, és csak miután visszahúzta a kezét, akkor szólalt meg.

– Innen. – Ekkor már a saját mellkasán pihent a keze. – Azt gondolod, az ismeretlennek indultunk neki, igaz?

A kisfiú bólintott. Valójában nem ő gondolta így, hisz nem gondolkodott ezen. A felnőttek döntöttek, ők tudják, miért pakolták fel szekerekre az életüket, a jószágaikat, mindent, ami az új életükhöz fontos lehet, és vágtak neki a hatalmas útnak. Azt viszont hallotta, hogy mindeközben mit beszélnek. Hallotta a vitákat, hallotta sírni az édesanyját, aki a kistestvérei miatt tartott az úttól, de hallotta a szomszédot is, aki viszont másról sem beszélt, mint arról, hogy menni kell, hogy „végre nyugtunk legyen”. Folyton ezt mondogatta, de Márton nem tudta, hogy mire gondolhat a szomszéd. Meg is kérdezte erről az apját, aki csak annyit mondott, hogy ha az embert el is nyomják, de a hitében szabad, akkor megtalálja a nyugalmát a legnehezebb időkben is.

Meg aztán hallotta a fivérét is, aki másról sem beszélt, mint a lányokról, akik egészen mások arrafelé, ő már csak tudja. A kisfiú elbújt, hogy kihallgassa a bátyját, amint az a cimboráival beszélget, aztán csak nevetett a sarokban, ahonnan kifülelte őket. Ugyanis Janó mindig gúnyolódott, amikor Márton tátott szájjal hallgatta a nagyapja meséit, a régmúlt történeteit mágusokról, tündérekről, sárkányokról. Erre ő miről regél a cimboráinak? Mocsaras, lápos vidéken élő formás fehérnépről, telt keblű menyecskékről. Aztán meg, miután a hajnal utolsó csillagai is visszavonultak, és a fiúk a kezükbe vették a fejszéiket, Janó megállt az ajtóban, a társai felé fordult és kijelentette, hogy mondhat bárki bármit, ő biztosan felkerekedik, és letelepszik az ígéret földjén, mert érzi, hogy ott vár rá a szerelem. Erre persze a cimborái csak legyintettek, majd Janót félretolva, nekiindultak a hűs reggelnek. Mire Janó is nekilódult, és megelőzve a társaságot, felemelte a kezét, és úgy harsogta: „Azt hiszitek, nem mondom komolyan? Hát majd csak figyeljetek! Az első lányt, akit megpillantok, meg fogom csókolni, aztán majd feleségül is veszem!” A többiek erre megint csak nevettek, de amikor még napok múltán is mást sem hallottak, csak Janó terveit, már biztosak voltak benne, hogy a fiú komolyan veszi, amit mond. Be kellett látniuk, hogy ki a termékeny föld, a jobb megélhetés, más a vallás szabadságának reményében szánta rá magát, hogy felkerekedjen és megtegye a hosszú utat, de olyan is akad, aki egyszerűen csak a szerelmet keresi.

Mindenesetre másról sem beszéltek az emberek, de még ha éppen hallgattak, akkor kimondott szavak nélkül is azt fontolgatták, hogy menjenek, vagy maradjanak.

– Gondolod, hogy csak úgy elindulnánk, anélkül, hogy tudnánk, hová? – kérdezte a nagyapja. – Hát nem! Elindultunk, mert azt mondják, jobb, könnyebb élet vár ránk ott, és akik ezt állítják, megnézték maguknak a vidéket. Nincs mitől tartanod.

– Nem is aggódom – felelt Márton félszegen. Ismeretlen, ismeretlen, de azért valaki csak tudja, hogy hol van ez az ismeretlen. Hiszen még azt is tudták, futott át a fiú fején egy beszélgetés emléke, hogy mennyi ideig lesznek úton, hány éhes szájat kell etetni, hány alkalommal kell hosszabb időre megállni, hogy az állatok, akik a szekerek mellett vonulnak, megpihenhessenek.

– Meglátod, de hiszen már most is látod, errefelé a földnek más az arca. Ahogy az egyik ember barna, a másik vörös, van horgas orrú, langaléta és köpcös, úgy a föld is az egyik helyen lápos, máshol sziklás, folyókkal szelt, vagy éppen száraz és repedezett, mint a kérges bőr.

– És az emberek is mások errefele?

– Hát, fiam, nehéz erre válaszolni. Az emberek éppen olyanok, mint mifelénk, még ha másként is festenek, vagy másként is viselkednek. De ettől még éppen olyanok, mint mi. Ha nem lennének szokásaink, babonáink, hagyományaink, és ha nem különbözne a múltunk, akkor nem is lenne különbség az egyik és a másik között, hacsak nem a külseje.

Márton nemigen értette a hallottakat, azt jól látta a nagyapja, ezért inkább oldalba bökte a fiút.

– Nézd a bátyádat – intett a legidősebb unokája, a Janó felé. – Amióta csak elindultunk, másról sem beszél, csak a lányokról. Szerelmes, pedig még meg sem pillantotta a szíve választottját. De ha megpillantja – emelte fel az ujját –, abban biztos vagyok, hogy az sem nyugtalanítja majd, ha nem értik egymás nyelvét.

Elhallgattak. Már mindketten fáradtak voltak, szomjasok, elcsigázottak, még a beszéd is nehezükre esett.

– A nagyapám néha mesélt – szólalt meg ismét az öreg, Márton pedig tágra nyílt szemmel hallgatta. – Mesélt a nagy mezőkről, a mindent megtermő végtelen földekről. A mocsarakról, ludakról, nádas rétségről, utakat jelölő nyárfasorokról. És mesélt a lassú folyású, kanyargó folyókról, amik megvédték őket, amik halat adtak, elárasztották a legelőt, ami még augusztusban is zöld volt. Nem nagyon hittük, hogy amit mond, igaz, pedig ő sokszor útra kelt, tudta, hogy miről beszél.

Az idős embert jó érzéssel töltötte el, ahogy az emlékeket idézte, a saját nagyapja emlékeit. Körbehordta a tekintetét, mintha csak az ő szemével látna, majd folytatta.

– Járt ezen a vidéken, amit én magam sem láttam még sosem, mégis ismerős a táj, annyit mesélt róla. De járt másutt is, túl a Kárpátokon, meg aztán a tengerek felé.

– Én még sehol nem jártam a falunkon kívül.

– Hát most jársz! – nevetett Márton nagyapja, miközben finoman megcsípte az unokája kipirult arcát. – Bár azt egyelőre nem tudom, hogy mit kezdesz itt az örökségeddel. Az őseid mindig is fával dolgoztak. Az északi erdőkben a jól megmunkálható fenyők valóságos kincsesbányát jelentettek.

– Örökség? Milyen örökség?

– Ameddig csak vissza tudok számolni, a családban mindenki szekercés volt. Fejszés ember.

Ekkor elővett a háta mögül egy tarisznyát, és kiemelt belőle egy hosszú nyelű fejszét.

– Ez a dédapám valaskája, amit aztán odaadott a fiának, majd kézről kézre járt, míg csak az enyém nem lett. És egyszer a tiéd lesz. Meglátod, tudsz majd vele bánni, benne van a mozdulat, beletették, akik használták, akár fát vágtak, vagy házakhoz bárdoltak rönköt, bár, ha jól belegondolok, talán még farkast is öltek vele. Egy ilyen szerszámnak tekintélye van! – simított végig a fejsze nyelén az öreg. Ekkor látta csak az unokája, amit eddig nem vett észre. A valaska nyele, ott, ahol annyit fogták, egészen elvékonyodott, a fa simára és fényesre kopott. – Fogd csak meg. De vigyázz, nem könnyű ám! – Ezzel Márton kezébe adta a szerszámot. – A hegyvidéki kocsmákban még a morvák is elhallgattak, amikor a padok mögött a falnak támasztottuk a fejszéinket.

Márton visszaadta a valaskát, de hallani akarta a történet folytatását.

– De ha ott az értékes fa, akkor miért jöttünk el mégis? Miért nem maradtunk? Nem ismerjük a vizeket, más nyelvet beszélünk – tette hozzá még a fiú, hisz az édesanyja ezért is sírt. Az ő fivére ugyan beszélte a magyart, mivel Pozsonyban tanult, de a többség soha ki nem tette a lábát a faluból, ahol éltek.

– Mert még a fák is azt suttogták, hogy indulni kell. Azt talán nem tudtuk, hogy miért, akkor talán még azt sem tudtuk, hová, de van, hogy mozdulni kell. Nézz vissza – fordult meg Márton nagyapja, de csak úgy ültő helyében fordult hátra. – Nézd a szekereket! Együtt jövünk, összefogva, összetartozva. Ez többet jelent, mint gondolnád. Persze, azt ígérik, hogy a helyi urak az adót is elengedik, legalábbis egy időre. Meg hogy van mit megművelni, meg sok mást is ígérnek. A múlt tavasszal el is indult néhány legény, hogy megnézze a sokat emlegetett földet.

– És mit láttak a legények? – kérdezte a fiú. Ő is emlékezett, mert ismert néhányat közülük. A bátyja is köztük volt, de ő nem mesélt. Szófukar egy ember. Nagy híre volt, annak is, amikor felkerekedtek, ahogy annak is, amikor ősszel hazatértek. Annak pedig különösen, hogy néhányan maradtak a télre, hogy takarmányt gyűjtsenek, nádat vágjanak, a tavasz beálltával pedig földet műveljenek. De az ő orrára azt nem kötötték, hogy mi történt, amíg távol voltak. Valójában azt sem tudta, merre jártak, csak hogy dolguk volt valahol messze.

– Amíg odavoltak, pontosabban ide – mutatott le a szekérről –, beálltak aratni, és megkeresték a télire valót. Valami apró török lovat is kerítettek, arra kötötték fel a zsákokat. Azt a hírt hozták, föld van rengeteg, és azé, aki műveli. Pontosabban a földesúré, de meg lehet vele egyezni, mert nincs embere, aki dolgozna a mezőkön, vagy legeltetné az állatot, és azt is megengedi, hogy lutheránusok legyünk. Aztán egész télen erről szólt minden beszélgetés. De én tudom, hogy nem csak ezért jövünk. – Na, erre Márton arca ismét felragyogott.

– Hát miért?

A fiú nagyapja nem válaszolt azonnal. Úgy tűnt, elmereng, pedig nem kellett gondolkodnia. Az első pillanattól fogva, azóta, hogy az első impopulátorok[1] megjelentek, járva a falvakat, hogy meggyőzzék az embereket az áttelepedésről, azóta tudta. Mintha csak erre várt volna egész életében, anélkül, hogy ezen valaha is gondolkodott volna. Aztán csak hátradőlt és figyelt, ha pedig a véleményét kérdezték, csak annyit mondott, ha most van itt az ideje, most kell menni.

– Tudod, vannak dolgok, amiket sürgetünk, és olyanok is, amikről lemaradunk. De amit a kettő között teszel, na, arra állsz igazán készen.

– Ez mit jelent, Tata? – Márton beharapta még a szája szélét is, a karján pedig csak éppen rázott egyet. Még a szúnyogok sem zavarták, úgy figyelt.

– Nézd meg ezt a sok embert – mutatott a nagyapja ismét maguk mögé a hosszú szekérkaravánra. – Kis falvakban, a hegyek között éltünk, egymásról alig-alig tudva. Egy nyelvet beszélünk, tót ajkúak vagyunk, büszke, dolgos emberek, és még a hitünk is egy, de ezen sosem gondolkodtunk, miért is tettük volna. Így éltünk, és ez volt természetes. Esténként pedig minden család, egymástól hegygerincnyi távolságokra ugyanazt az énekeskönyvet vette a kezébe, és szombatonként minden ablakon ugyanaz a hang szűrődött ki.

– Milyen hang? – kérdezte Márton. Próbálta felidézni, hallott-e valamit, de nem tudta, mire gondolhat a nagyapja.

– Hát ahogy az asszonyok az ebédre készülve metélik a haluskát – nevetett az öreg. – És a szétszóródott emberek most egy irányba indultak el, mert eljött az idejük, eljött az időnk, hogy felépítsük magunknak a jövőnket – sóhajtott a vénember, és szórakozottan megigazította a fejfedőjét, és hosszú, varkocsba font haját, majd gondosan begombolta a ködmönét, és elfordulva az unokájától, előrenézve elmosolyodott. – Csak érkezzünk meg végre!

1  Településszervezők, a földesúr által megbízott személyek.