Prof. Rose Anne Kenny

A KORTALANSÁG RECEPTJE

Fordította: Németh Anikó Annamária

A mű eredeti címe: Age Proof

Copyright © Rose Anne Kenny, 2022

Originally published in the English language in the UK by Lagom,

an imprint of Bonnier Books UK Limited, London.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Németh Anikó Annamária, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-562-0 (papír)

ISBN 978-963-614-563-7 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Szepcsik Balázs

Jacket design by The Brewster Project

Jacket photographs © Shutterstock.com

Magyar borító: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Édesapám és édesanyám, Kay és Billy Kenny emlékének

Előszó

2018 januárjában egy esős, sötét éjszakán az utat borító víztócsákon átgázolva egy város felé tartottam, amely Írország szívében fekszik. Előadást kellett tartanom a városlakóknak az öregedésről és az egészségről. A fárasztó út során egyre inkább hatalmába kerített a kétségbeesés: reménytelennek éreztem, hogy komolyabb létszámú hallgatóságot vonzzak egy ilyen rémes estén. A barátságtalan szállodában, amely általában temetéseknek és esküvőknek adott otthont, a következőképpen hirdették meg a fellépésemet: „A Trinity College kutatójának friss kutatási eredményeit bemutató írországi körút első előadása.”

Az előadás helyszíne, a bálterem tágas és hideg volt, és kongott az ürességtől; a kis előadói pulpitus oda nem illőnek és elhagyatottnak tűnt, így nézett szembe az üresen álló, aranyozott esküvői székek sokaságával. Az idejétmúlt írásvetítő nem volt kompatibilis a PowerPoint-rendszerünkkel, ezért a személyi asszisztensem nekivágott az éjszakának, hogy beszerezzen valamiféle alternatív technológiát. Magamban azt mormoltam, hogy „biztosan elment az eszem”, miközben megismerkedtem a félszeg szállodaigazgatóval, aki azzal tetézte borúlátásomat, hogy elnézést kért egy konkurens rendezvény miatt, amely az utca túloldalán zajlott Mission címmel. Rég nem hallottam ezt a kifejezést. Nagymúltú ír hagyományra, egy évente megrendezett eseményre utalt: a helyi katolikus templom adott helyt az idelátogató egyházak prédikátorainak és szónoklataiknak. Elszontyolodtam, mert a vidéki Írországban a Missionnel vetélkedni egyenlőtlen versenyt jelentett.

Mégis, apránként kezdett megtelni a terem. Különböző életkorú emberek szivárogtak befelé: harmincéves anyukák gyermekeikkel, ötven-, hatvan-, hetvenéves férfiak és nők. Két busz állt meg odakint, amely a környékről és a falvakból szállította a tereferélő érdeklődőket. Ezután egy idősotthon lakói csoszogtak be, akiket egy kedves helyi önkéntes rendőr fuvarozott talpig egyenruhában. A terem felmelegedett az egyre intenzívebb beszélgetésektől, a hangos nevetésektől és a porcelánedények csörömpölésétől. A helyi GAA[1] futballklub teát, kávét, süteményt kínált, és kiállították Írország két legértékesebb sporttrófeáját: a Sam Maguire- és a Liam McCarthy-kupát, ami fotózásra és csevegésre késztette az egyre duzzadó tömeget. Egy helyi gyermekzenekar behozta a hangszereit; a közönség elfoglalta a helyét, és a lendületes jigek és reelek[2] közepette elfoglaltam a helyemet, hogy megkezdjem első előadásomat, amelyet később még számos követett.

Amikor végre találkozhattam a közönséggel, csak úgy záporoztak felém a kérdések és az észrevételek. Meglepődtem, amikor néhányan megjegyezték, hogy korábban még sohasem vettek részt előadáson a pap vasárnap reggeli prédikációján kívül. (Ez ironikus volt annak fényében, hogy az út túloldalán zajló Missiont viszont ez alkalommal kihagyták.) A hallottak mélyen megdöbbentettek. Sokan kérdezték, hogy elolvashatják-e valahol az előadás szövegét, és hogy létezik-e olyan könyv, amely tartalmazza az általam elmondottakat. Ezzel megszületett ennek a könyvnek az ötlete. Ez a kis kötet az előadásaim tartalmi kivonata, amely egyúttal megörökíti az örömöm is, amelyet ismereteim és tapasztalataim megosztása során átéltem az évek során.

***

Betegek, munkatársak és barátok újra és újra elpanaszolják nekem, mennyire gyűlölik az öregedésnek még a gondolatát is. A negyvenes és ötvenes éveikben járó emberek azt mondják, hogy próbálnak nem gondolni rá, mert szerintük negatív kicsengése van az öregségnek. Pedig a tudomány ezen a területen hatalmas léptekkel halad előre. Amikor még fiatal orvos voltam, gyakorlatilag nem is létezett a geriátria,[3] amely az elmúlt húsz év során robbanásszerű fejlődést mutatott. Ez az orvosi szakterület továbbra is gyors ütemben fejlődik, és ékes bizonyítékokkal szolgál arra, hogy az „utolsó kör” – ahogy egyik páciensem nevezi – valójában életünk legnyugodtabb, legértékesebb és legélvezetesebb időszaka lehet. Különösen akkor, ha felkészülünk rá.

Ennek a felkészülésnek részét képezi annak megértése, hogy milyen tényezők határozzák meg az öregedést, és mit tehetünk ezek ellen, még mielőtt túl késő lenne. Elgondolkodtál már azon, hogy miért élünk egyre tovább? Egy ma született kislány átlagosan három hónappal hosszabb ideig fog élni, mint tavaly született nővére. 1800-ban még negyven éves élettartamra számíthattak az emberek; kétszáz évvel később ez a szám több mint a duplájára nőtt, így ma már nyolcvanöt éves korunkig, sőt, akár tovább is élhetünk. Amikor orvosi pályámat elkezdtem, szokatlannak számított, ha egy százéves vagy annál idősebb beteg került a kórházba, és tömegesen mentünk megnézni ezt a kuriózumot; ma pedig korántsem megy már ritkaságszámba.

Az öregedés témaköre először fiatal orvosjelöltként keltette fel az érdeklődésemet, és továbbra is a kíváncsiságom, illetve az öregedés okainak keresése motivál a munkám során. Akkor és most is a betegekkel való foglalkozás és az élettörténeteikből merített tanulságok adnak válaszokat és kínálnak megoldásokat, miközben felvetődik a nyilvánvaló kérdés, hogy egyesek miért tűnnek ellenállóbbnak az öregedéssel szemben, miközben mások már „fiatalon megöregszenek”.

A Kék Zónáknak nevezett régiók sok olyan titkot rejtenek, amelyek megfejtése segíthet megtalálni a válaszokat. A világon öt olyan hely létezik – az Olaszországhoz tartozó Szardínia szigete, a japán Okinava, az észak-amerikai Kalifornia, a Costa Rica-i Nicoya és a görögországi Ikária szigete –, ahol a százévesek aránya a legmagasabb a világon, és amik a tengerparton helyezkednek el. A Kék Zónák lakói amellett, hogy tovább élnek, fittebbek és erősebbek is, mint másutt élő kortársaik, és hozzájuk képest kevésbé hajlamosak a betegségekre időskorukban. Nagyobb valószínűséggel élnek egészségesen és fizikailag aktívan még akár száz év felett is.

Ebben a könyvben a Kék Zónák tanulmányozása során szerzett ismereteinkre építve osztom meg a legfrissebb tudományos eredményeket, amelyek a sikeresnek nevezhető öregedés alapjául szolgálnak. Az egészséges és hosszú élet sarokköveit a Kék Zónákban számos érdekes tényező alkotja: az életcél, a kíváncsiság, a változatosság, a nevetés, a barátság és az összetartozás érzése, beleértve a családtagokkal közös étkezéseket, a borozgatást és még sok minden mást. A Kék Zónákban élők egészséges, hosszú életét meghatározó tényezők felfedezése óta sok kutatás foglalkozik azzal, hogy miért befolyásolják éppen ezek a tényezők az öregedést, és milyen biológiai okok állhatnak a kérdéses régiók lakói hosszú és egészséges életének hátterében. Hogyan befolyásolhat bennünket biológiailag olyasvalami, mint például az, hogy van-e célunk minden egyes nap? Hogyan lassíthatja ez a sejtek öregedését? És vajon miért fejlődtünk úgy, hogy a túléléshez szükségünk legyen valamilyen célkitűzésre? Ennek ismeretében hogyan biztosíthatjuk, hogy minden nap legyen valamilyen célja az életünknek? Többek között ezeket a kérdéseket fogjuk megvizsgálni ebben a kötetben.

Könyvemben a gyógyítómunka során és a kutatóként szerzett, összesített tapasztalataimból származó legfontosabb, naprakész tanulságokat veszem sorra. Ezt a kiadványt az teszi egyedivé, hogy a világ egyik legátfogóbb, többdimenziós (általam vezetett) kutatásának eredményeit párosítom a geriátriában szerzett több mint harmincöt éves klinikai tapasztalataimmal, és mindezeket az évek során a betegeimtől összegyűjtött színes történetekkel illusztrálom.

Abban a kiváltságban volt részem, hogy létrehozhattam és irányíthattam egy úttörő jelentőségű kutatást, amely közel kilencezer ötvenéves és idősebb felnőttet követett nyomon. Ez az öregedést vizsgáló longitudinális[4] ír tanulmány, a TILDA több mint négyszáz kutatási publikációt eredményezett 2009 óta. A tanulmány az élet minden aspektusára kiterjedt a szexuális aktivitástól kezdve az étkezésen át a fizikai és agyi egészségig, a genetikáig, a gyermekkori tapasztalatokig, az elvárásokig, a barátságokig, a pénzügyekig és még sok minden másig, hogy megismerjük azt az összetett képet, amely megmagyarázza, hogy miért és miképpen öregszünk. Az öregedést nem csupán egyetlen, hanem több tényező kombinációja irányítja, amelyek közül sokat képesek vagyunk befolyásolni.

A TILDA-ra és számos más hasonló vizsgálatra támaszkodva gondosan ügyeltem arra, hogy az itt közölt információk szigorúan bizonyítékokon alapuljanak, nem közlök álhíreket. A lehető legvilágosabban fogalmazok az ismeretek hátterében álló bizonyítékok megbízhatóságát illetően, és tartózkodom mindentől, ami csupán feltételezés. Ezt azért hangsúlyozom, mert egy jó barátom az Egyesült Államokban nemrégiben egy „zseniális” könyvre (bestseller) hívta fel a figyelmem, amelynek a témája az egészség és a jó közérzet. Ezt jóhiszeműen tette, gondolván, hogy ihletet fogok meríteni az írásból. El is kezdtem olvasni, de nem fejeztem be a könyvet, mivel a szerző számos határozott állítása csupán feltételezéseken alapult, nem pedig bizonyítékokon. Megdöbbentett, hogyan lehetett az én művelt barátom ennyire hiszékeny.

Létezik egy másik ok is, amiért mindenképpen meg akartam írni ezt a könyvet. Orvosi praxisomban és kutatóként eltöltött éveim során tanúja lehettem annak, hogy örvendetes módon változnak a betegek elvárásai és érdeklődési területeik. Az emberek sokkal tájékozottabbak manapság, és ennek következtében aktívabb résztvevői a diagnózisállítás és a kezelés folyamatának. Mind a betegek, mind a szakemberek lassan, de biztosan haladnak a közös döntéshozatal, valamint az egészség és az öregedés holisztikus megközelítésének mélyebb tudatosítása felé. Az orvosi szakma egyre inkább beépíti az életminőséget és az általános jóllétet meghatározó tényezőket a betegekkel folytatott megbeszélésekbe. A szakma fokozatosan kilépett a hagyományos klinikai szférából, és megtanult olyan szélesebb körű élettapasztalatokról kérdezni, amelyek hozzájárulhatnak a betegségekhez és az öregedéshez társuló folyamatokhoz. Orvosi pályafutásom kezdetén a gyógyítás még sokkal kioktatóbb volt: az orvos ugyanis megmondta a betegnek, mit kell tennie. A szemléletváltást részben az eredményezte, hogy több ismeretet osztottunk meg a sikeres kezelés összetevőiről, beleértve az életmódot, az emberi kapcsolatokat és a hozzáállást is.

Az egyetemi képzésem korai időszakából őrzök egy mindmáig elevenen élő emléket. Egy hagyományos, kórtermi vizit reggelén egy vezetőorvos, egy nővér, három gyakornok és két orvostanhallgató körözött egy beteg ágya körül egy tizenhat ágyas kórteremben, ami minden beteg számára ijesztő látvány volt. Az orvos az ágy végénél állt, hátat fordítva a sztrókon átesett betegnek, és azt magyarázta a vizitelő kollégáknak, hogy ez a páciens bal oldali (kar- és láb-) bénulást szenvedett, és valószínűleg sohasem fog felépülni, ráadásul a károsodás mértéke miatt a szellemi képességei is sérültek, és mindezt az agyvizsgálat alapján állapította meg. Azt is elmondta, hogy az asszony nem lesz képes többé önálló életre, és valószínűleg idősek otthonába kell majd költöznie. A beteg ekkor felült, és korholni kezdte az orvost, amiért így beszélt fölötte, mondván: „Itt vagyok az orra előtt, és mindent hallok, amit mond, ezért arra kérem, hogy nekem címezze a kijelentéseit. Tegnap elkezdtem mozgatni a bal kezemet és karomat, és egy ápoló segítségével négy lépést sikerült megtennem. Népes és támogató családom van, és azt tervezem, hogy hazamegyek, mert már elkezdték a házunk átalakítását. Sikeres művész vagyok, és újra fogok festeni.”

Kitörő örömöt érzek, amikor csak eszembe jut a beteg vitalitása és energiája; mindmáig jóleső érzéssel tölt el, ha visszaemlékszem erre az esetre. Ma már mindennapos gyakorlat, hogy a pácienseket bevonjuk az ellátás valamennyi lépésébe. Ezt a folyamatot az interneten hozzáférhető információk is segítik. A szakemberek sokkal jobban képzettek ma már a kommunikáció terén is. A választási lehetőségek ismertetése és a betegek teljeskörű tájékoztatása során mélyebben megismerhetjük az érintett személyt, azt, hogy mi a fontos számára és miért, miféle elvárásai vannak, milyen élettapasztalatok alakították az eddigi életét, a döntéseit. Mindez segít abban, hogy közösen találjunk megoldást a problémáira. Egyre több beteg szeretné tudni, miért jelentkezik nála egy betegség vagy rendellenesség, és szeretné megérteni, hogy mi lehetett a hiba a háttérben, valamint szeretné felhasználni ezt az információt további döntései során. Ezért összekapcsoltam azt, hogy miként jelentkeznek az életkor előrehaladtával a klinikai rendellenességek és hogy mi áll ezek hátterében.

Sohasem kérdezem meg a pácienseim életkorát, ehelyett a hagyományos fizikális vizsgálatból és a kórtörténetből kiindulva az illető biológiai életkora alapján hozok meg szakmai döntéseket. Nem létezik két egyforma nyolcvanhárom éves: az egyik képes lefutni egy maratont, a másik pedig törékeny egészségű, és egy idősotthonban lakik. A klinikai kezelés megítélése mindegyik esetben nagyon különböző, mert nem pusztán egy számhoz kapcsolódik. A gyermekkorban szerzett tapasztalataink és körülményeink mind hozzájárulnak a középkorúként és a későbbi éveinkben megtapasztalt biológiánkhoz.

A biológiai öregedés valójában nagyon korán elkezdődik, a harmincas éveinkre már rögzül a sejtjeinkben. E könyv elolvasásával az olvasó felfedezheti, milyen széleskörű jelenség a biológiai öregedés, és hogy mennyire eltérhet a biológiai életkorunk a kronológiai életkorunktól. Az előbbi a belső „biológiai óránk” segítségével mérhető. Egy tanulmány már a harmincnyolc éves felnőttek körében is húsz év különbséget mutatott a biológiai öregedésük mértéke között. Az életkor tehát nem egy szám, a biológiai változásaink nagyon is számítanak, és a jó hír az, hogy a mi kezünkben van a legtöbb tényező, amely megváltoztatja a biológiai óránk működését, így ezeket módunkban áll módosítani és javítani, ugyanis az öregedésünk tempóját és mikéntjét nyolcvan százalékig mi magunk irányítjuk. A könyv végén mellékeltem néhány tesztet, amelyeket a TILDA-tanulmány keretében használtunk az életkorra és nemre vonatkozó várható normális eredményekkel együtt, hogy az olvasó is tesztelhesse magát, és láthassa, hogyan teljesít azokon a területeken, amelyekről ma már tudjuk, hogy befolyásolják az öregedés ütemét.

A könyv feltárja és részletesen bemutatja az emberiség évszázadok óta tartó kutatásait, amelyek a fiatalság és az élet elixírjének megtalálását tűzték ki célul. Izgatottan osztom meg a tudományos bizonyítékokat, hogy meggyőzzelek róla: olyan fiatal vagy, amilyennek érzed magad, és számtalan dolog létezik, amit megtehetsz azért, hogy jobban élvezhesd az „utolsó kört”, miközben biztosítod magadnak az élethosszig tartó elégedettséget, nyitottságot és életörömöt.

[1] Gaelic Athletic Association, vagyis Gael Atlétikai Szövetség. (A ford.)

[2] Gyors ritmusú skót néptáncok. (A ford.)

[3] Az orvostudomány azon szakterülete, melynek tárgya az időskorban kialakuló betegségek megelőzése és kezelése. (A szerk.)

[4] Ugyanazon változók ismételt megfigyelése hosszú időn keresztül, gyakran több évtizedes utánkövetéssel. (A ford.)

1. fejezet

Olyan fiatal vagy, amilyennek érzed magad – Az életkor nem egy szám

Pályafutásom során mindig lenyűgözött, miképpen befolyásolja az emberek hozzáállása nemcsak az öregedést, hanem az egészséget is. Nemrégiben akadt egy nyolcvanöt éves páciensem enyhe mellkasi fertőzéssel, aki nagyon szeretett volna mielőbb teljesen felépülni, mert napi rendszerességgel nyújt segítséget – ahogyan ő fogalmazott – „idős szomszédjának”. Kiderült, hogy az illető hetvennégy éves, de törékeny egészségű, és a betegemre támaszkodik, aki örömmel segédkezik az ápolásában. Meglepődve hallottam, hogy a betegem idősnek nevezett egy nála tizenegy évvel fiatalabb embert, miközben önmagát nyilvánvalóan nem tartotta annak. Ő tipikusan azok közé tartozik, akik nem érzik a korukat, és fiatalabbnak tartják magukat az éveiknél, azaz a kronológiai életkoruknál. Számukra nyilvánvaló igazság a népszerű mantra, miszerint a hetven az új hatvan. Ez a hozzáállás ráadásul összhangban áll a tudomány jelenlegi állásával.

Eileen Ash egy másik remek példa erre. E sorok írásakor ő az egyik legidősebb asszony, aki Nagy-Britanniában él, és százöt évesen még mindig vezet, miután nyolcvan évvel ezelőtt megszerezte a jogosítványát. Amikor Eileenről olvastam, meglepett pozitív hozzáállása, és az, hogy mindig aktív és változatos életet élt, és él ma is. Annak ellenére, hogy már elmúlt százéves, Eileen napi rendszerességgel sétál és jógázik, ez utóbbit kilencvenévesen kezdte, abban az életkorban, amikor a legtöbben inkább a lassítást választják. Azt mondja: „Néha a macskapózhoz van kedvem. Más napokon a macska- és a kutyapózt is gyakorlom. Így sokkal jobban érzi magát a testem. Mozgásban tartom az izmaimat.” Eileen pozitív, optimista hozzáállásról tesz tanúbizonyságot, ami bátorsággal és önbizalommal párosulva képessé tette őt arra, hogy életének minden egyes szakaszában újabb kihívásokat vállaljon anélkül, hogy valaha akadályozta volna az életkora. Ő nem a korának megfelelően viselkedik, hanem továbbra is lelkesen élvezi a teljes életet; kronológiai életkora nem gátolja az ambícióit, az élethez és az életmódhoz való hozzáállását.

Eileen az élő példa arra, hogy miként befolyásolja a biológiai öregedés sebességét az életkorhoz fűződő attitűdünk. A tudomány jelenlegi állása szerint a hozzáállás segít lassítani mind a fizikai, mind pedig a kognitív öregedést. A kutatócsoportom különleges munkát végzett ezen a területen, és kimutatta: az, hogy mennyire érezzük magunkat fiatalnak vagy idősnek, valójában hatással van az öregedésünk sebességére. Más szóval, az öregedésre jellemző sejtszintű folyamatokat befolyásolhatjuk a hozzáállásunkkal és a felfogásunkkal.

A jógázni szerető százöt évesektől a negyvenévesekig, akik egy mérföldet is nehezen futnak le, mindannyian ismerünk olyan embereket, akik korukhoz képest meglepően fiatalnak vagy idősnek látszanak. Az életkornak kétféle változatát különböztethetjük meg, amik segítenek megmagyarázni ezt az eltérést. A kronológiai életkort a születéstől számítjuk egy adott időpontig. A biológiai vagy más néven fiziológiai életkor azt mutatja meg, hogy mennyire jól vagy rosszul működik a szervezet a kronológiai életkorhoz képest.

Születésünkkor meghatározott számú génnel rendelkezünk – ez a DNS-állományunk –, de génjeink egy részét olyan tényezőkkel kapcsolhatjuk be vagy ki, mint amilyen az étrend, a testmozgás, valamint a pszichológiai megközelítés és a hozzáállás. Ezt a be- vagy kikapcsolást epigenetikának nevezzük. Az epigenetika határozza meg a biológiai öregedést, amely minden életkorban zajlik, és ezek a génműködésben megmutatkozó változások gyorsítják vagy lassítják a sejtek öregedését. Ez ad magyarázatot a biológiai és a kronológiai öregedés közötti különbségekre, és arra is, hogy miért látszik fiatalabbnak, és miért viselkedik fiatalabbként a százöt éves Eileen, mint mások, akiknek kronológiai életkora alacsonyabb az övénél. Pozitív hozzáállásának köszönhetően, és amiatt, hogy sohasem hagyta abba a testmozgást, Eileen olyan védőgéneket kapcsolt be, amelyek lassítják a sejtek öregedését. Az epigenetika arra is magyarázatot ad, hogy miért öregednek eltérő ütemben az azonos génekkel, de eltérő élettapasztalatokkal és egészség-magatartással rendelkező ikerpárok tagjai. A sejtek sérülékenyebbek vagy védettebbek a károsodással szemben attól függően, hogy mely gének vannak ki- vagy bekapcsolva.

Az epigenetikai hatásokat és az eredményeket felhasználhatjuk annak jobb megértéséhez, hogy miért élnek hosszabb és egészséges életet egyes emberek, mint például Eileen is. Kutatásaink kimutatták, hogy a kedvezőtlen gyermekkori tapasztalatok, amilyen a szülői alkoholizmus vagy a háztartás alacsony életszínvonala, a szegénység, valamint a mentálhigiénés kihívások – többek között a depresszió, a helytelen táplálkozás és az alacsony iskolai végzettség – is megmutatkoznak a génjeinkben, és a későbbiekben felnőttkori egészségügyi problémák kialakulásához vezetnek. Az epigenetikai hatások mérése azt jelenti, hogy láthatjuk, miképpen hatnak a módosítható élettényezők a génjeinkben bekövetkező változásokra. Ezek olyan tényezők, amelyeket mind mi mint egyének, mind pedig mint társadalom képesek vagyunk befolyásolni. Ily módon szabályozhatjuk biológiai öregedésünket, és azt is, hogy meddig élünk. Másképpen megfogalmazva, az epigenetika magyarázatot ad az egyén öregedéshez való hozzáállása és a sejtek tényleges öregedése közötti összefüggésre. Ahhoz, hogy mélyebbre merülhessünk ebben a tudományban, és megfejtsük a sikeres öregedés néhány titkát, vizsgáljuk meg először is közelebbről a világ egyik legfontosabb közelmúltbeli tudományos felfedezését, amely az emberi genomra irányult!

***

2020 júniusában ünnepeltük a Humángenom-projekt (HGP) elindításának huszadik évfordulóját.[5] A kutatás során végzett munka segít jobban megértenünk a genetikai változásokat, amelyek meghatározzák Eileen hosszú életét. Tony Blair, az Egyesült Királyság miniszterelnöke úgy jellemezte indulásakor a projektet, hogy ez egy „forradalom az orvostudományban, amelynek hozadékai még az antibiotikumok felfedezését is messze felülmúlják”. Bill Clinton amerikai elnök ennél drámaibban fogalmazott: „Manapság sajátítjuk el azt a nyelvet, amelyen Isten az életet teremtette.” Ez a projekt egy forradalmi jelentőségű, óriási hatókörű és léptékű tudományos vállalkozás volt.

Mindannyiunk minden egyes sejtje körülbelül kétméternyi DNS-t hordoz, és összesen harminctrillió sejtünk van. A DNS huszonhárom kromoszómapárból tevődik össze, amelyek mindegyike hárommilliárd betűnyi genetikai információból áll. A Humángenom-projektet azzal a céllal hozták létre, hogy összeolvassa mindezeket a betűket. Nem áll rendelkezésünkre index vagy jegyzet, sem könnyen felismerhető módszer ahhoz, hogy eligazodjunk ebben a titokzatos ábécében. Hét éven át világszerte több ezer tudósnak kellett együttműködnie és minden egyes vizsgálat alkalmával információt megosztania egymással ahhoz, hogy az állomány újabb és újabb betűit feltárják. Lassú, fáradságos és bonyolult munka volt ez, de az evolúció négymilliárd éves történetében egy organizmus, vagyis az ember most először vált képessé arra, hogy kidolgozza a saját utasításkódját. Ez nemcsak a genetikai rendellenességek diagnosztizálásához, hanem a hosszú élethez hozzájáruló gének megértéséhez is komoly segítséget jelent. Továbbá ma már sok mindent tudunk a gének be- és kikapcsolásáról, valamint arról is, hogy miként szabályozza az egészségmagatartás és más külső tényező az epigenetikát.

A DAF2 mindmáig az egyik legfontosabb gén, amelyet felfedeztek az öregedési folyamatok befolyásolása kapcsán. Aktivitása – vagyis az, hogy be- vagy kikapcsolódik-e – számos olyan útvonalat szabályoz, amely módosítja a sejtek öregedését. E gén szerepére az állatvilágban is találunk példákat. A gén manipulálása az állati szervezetekben – ami az emberek esetében még nem adekvát – lehetővé teszi számunkra, hogy tanulmányozzuk, hogyan befolyásolják a gén működésében bekövetkező kis változások – és ezáltal az epigenetika – a sejtek öregedését és az élettartamot.

Az olyan fajokban, mint amilyenek a férgek, a DAF2 génben végbemenő kis változás kétszeresére növeli az élettartamot. Mivel számos génünk közös a férgekkel, ez valószínűsíthetően az ember esetében is így történik. A DAF2 gén szabályozza mind az inzulin, mind pedig a növekedési hormon aktivitását, amelyek kulcsfontosságú szerepet játszanak valamennyi szövet növekedésében, valamint a cukoranyagcserében és az energiatermelésben, amelyek létfontosságú folyamatok sejtjeink túlélése szempontjából. Ráadásul azok az emberek, akik kilencven évig vagy annál is tovább élnek, más DAF2 genetikával rendelkeznek, mint azok, akik nem élnek meg ilyen magas életkort. Az étrend, az elhízás, a testmozgás és a kalóriacsökkentés befolyásolja a DAF2 gént, ami magyarázatot adhat arra, hogy miért lassítják az öregedés ütemét, és miért hosszabbítják meg az élettartamot ezek a tényezők. Ezt az új információt használhatjuk arra, hogy jobban kontrollálhassuk az öregedést.

Az epigenetikai órák a Humángenom-projekthez köthető kutatások eredményeinek és az epigenetikára vonatkozó eddigi ismereteink bővítésének köszönhetőek. Amikor egy gén ki- vagy bekapcsolásáról beszélünk, akkor a DNS-metiláció folyamatát írjuk le. Mit jelent ez pontosan? Egy metilcsoport hozzáadását a DNS-hez (a metilcsoport egy szénatomból és három hozzákapcsolódó hidrogénatomból áll). Ez az egész szervezetben folyamatosan zajlik, és elősegíti a DNS stabilitásának megtartását. A metiláció változásának mértéke felhasználható a szövetek életkorának meghatározására. Azáltal, hogy ez a folyamat egész életünkben nyomon követhető, létrehozhattuk az epigenetikai órát, amely lényegében a biológiai öregedés mérőszáma. Ez egy továbbra is fejlődő tudomány, folyamatosan fedeznek fel és tesztelnek új órákat, amelyek a metiláció mérésének különböző kombinációit használják. Bár egyetlen óra sem elég pontos ahhoz, hogy egyértelműen meg lehessen mérni vele az egyén biológiai életkorát, egyre közelebb kerülünk ehhez a precizitási szinthez. Hamarosan képesek leszünk pontosan meghatározni az emberek biológiai életkorát.

Az epigenetikai óra tehát lényegében lehetővé teszi a kronológiai és a biológiai életkor közötti különbség, vagyis az öregedés ütemének a kiszámítását. A közelmúltban nagy felhajtás volt a téma körül, és ma már olyan termékeket találunk a piacon, amelyek állítólag képesek precízen meghatározni a biológiai életkorunkat. Jelenlegi kutatásaink viszont azt mutatják, hogy a módszerek egyelőre nem elég érzékenyek vagy specifikusak ahhoz, hogy pontosan megbecsüljék az egyén biológiai életkorát, és nem veszik figyelembe az öregedési folyamatot befolyásoló tényezők komplex rendszerét. Ez azonban egy gyorsan fejlődő kutatási terület, és a biológiai életkor pontosabb tesztjei minden kétséget kizáróan hamarosan meg fognak jelenni.

Az elmúlt években sok mindent megtudtunk az epigenetikai órákat befolyásoló tényezőkről. Ezek közül a betegségek, a helytelen egészség-magatartás (dohányzás vagy elhízás) és a stresszes élettapasztalatok kedvezőtlenül hatnak az óránkra. Az öregedés folyamata akkor gyorsul fel, amikor az óránk felpörög az ilyen események vagy viselkedésformák következményeként.

A biológiai öregedést befolyásoló másik terület a hangulat. A kanadai énekes és dalszerző Justin Bieber állítólag azért alszik hiperbár oxigénkamrában, hogy a szorongását enyhítse. Ez talán nem is olyan abszurd, mint amilyennek elsőre tűnik. A tartós stressz és a hangulatváltozás, például a depresszió és a szorongás hosszú távú károkat okozhat a stresszhormonoknak való túlzott kitettség és az általuk előidézett kedvezőtlen fiziológiai állapot miatt. Egy ismert új-zélandi tanulmány, a Dunedin Study ezer alany bevonásával készült, akik mindannyian 1972 áprilisa és 1973 márciusa között születtek, és születésük óta rendszeres időközönként vettek részt alapos vizsgálatokon. Előbb huszonhat, majd harminckettő és harmincnyolc éves korukban részletes egészségügyi és vérvizsgálatokkal mérték az alanyok biológiai öregedését. Mindez kiegészült azzal, ahogyan a résztvevők a saját öregedésüket megítélték, tehát az öregedéshez fűződő attitűdjeikkel. A vizsgálat vezetői, David Belsky és Terrie Moffitt arról számoltak be, hogy a harmincnyolc évesek egy részének epigenetikai biológiai életkora egy huszonnyolc évesének, míg másoké egy negyvennyolc évesének felelt meg.

A Dunedin-tanulmány harmincnyolc éves kronológiai életkorú alanyainak biológiai életkora huszonnyolc és közel ötven év között mozog.

Mi lehetett az oka a biológiai öregedésnek, ennek a majdnem huszonkét évnyi eltérésnek már harmincnyolc éves korban? A fő tényező a rosszkedv és a stressz volt, ami különösen gyermekkorban, de a résztvevők húszas és harmincas éveiben is jelentkezett.

Belsky és Moffitt tesztelte továbbá azt a hipotézist is, hogy azok, akik biológiailag idősebbek voltak a harmincnyolc éves kronológiai koruknál, továbbra is gyorsabban öregedtek-e, mint az azonos kronológiai életkorú társaik, akik megőrizték fiatalabb élettani kondíciójukat. Azt találták, hogy egy harmincnyolc éves, de biológiai életkora szerint negyvenéves személy tizenkét év alatt 1,2 évvel gyorsabban öregedett, mint egy olyan kortársa, akinek a kronológiai és biológiai életkora egyaránt harmincnyolc év volt. Más szóval, azok az emberek, akik az adatgyűjtés első időpontjában biológiailag idősebbek voltak, az ezt követő években is gyorsabb ütemben öregedtek. Az élettani romlás üteme több szervben és szervrendszerben is megfigyelhető volt: a tüdő, a száj, az íny és a fogak, a szívritmus és a vérnyomás, a vesék, a máj, a szem, az immunrendszer, a csontok, a vérzsírok, a cukorbetegség-markerek, a testtömegindex, a testzsír és az agy is mutatta az öregedés jeleit. A gyorsabban öregedő alanyok esetében valamennyi szerv gyorsabban öregedett; a felgyorsult öregedés nem korlátozódott egy-egy szervre vagy szervrendszerre, hanem általános volt. Ez pedig arra utal, hogy a biológiai öregedést egy közös mechanizmus magyarázza. Ha ezt a mechanizmust meg tudjuk határozni, akkor kezünkben a kulcs a fiatalság elixírjéhez.

Mielőtt középkorúvá válnának, már megfigyelhető, hogy gyengébbek a gyorsabban öregedő fiatal felnőttek fizikai teljesítményei. Rosszabb például az egyensúlyérzékük, nem tudnak olyan sokáig egy lábon állni, mint a lassabban öregedők; ügyetlenebbek a finommotorikus képességeiket tekintve, amikor kis tárgyakat kell bedobniuk olyan lyukakba, amik egy felületen helyezkednek el, és a fogóerejük is gyengébb.

Bár a fiatal felnőttek a vizsgálat idején betegségtől mentesek voltak, a teszteredmények olyan rendszerekben mutattak problémákat, amelyek végső soron az életkorral összefüggő betegségekhez vezetnek, és kimutathatók például a szemekben. A szem valójában egy ablak az agyra. Kis véredényei ugyanonnan indulnak ki, mint az agyba vezető kis erek. Ez a közös kiindulópont teszi lehetővé, hogy felnőttek esetében az agyi erekből következtethessünk a szem érrendszerére. A retinafotókon észlelt változások előre jelzik a jövőbeli sztrókokat és az érrendszeri demenciát. A Dunedin Studyban részt vevő fiatal felnőtteknél, akiknek magasabb volt a biológiai életkoruk, szignifikánsan idősebb szemereket mutattak ki, így felmerült annak lehetősége, hogy életük későbbi szakaszában esetükben nagyobb a sztrók és a demencia kockázata.

Egy párhuzamos kísérletben arra kértek egyetemi hallgatókat – akik nem ismerték a vizsgálatban résztvevőket vagy azok adatait –, hogy értékeljék az alanyokról készült arcképeket. A diákok képesek voltak pontosan azonosítani a biológiai öregedést tükröző különbségeket a vizsgálatban résztvevők arcának öregedésében: a gyorsabban öregedőket idősebbnek találták. A gyorsabban öregedő alanyok elmondták, hogy idősebbnek érzik magukat, és rosszabbnak tekintik egészségi állapotukat.

Ezek az eredmények néhány fontos tényt árulnak el nekünk. Például azt, hogy az öregedés korán elkezdődik, és a legtöbb szervet egyszerre, egyidejűleg érinti. Miért viselkedett, nézett ki és érezte magát idősebbnek néhány harmincnyolc éves? A majdnem tizenkét éves biológiai korkülönbség nagyrészt a fiatalkori kedvezőtlen tapasztalatok eredménye volt. Ez azonban nem jelenti a véget. Az epigenetikai órát felgyorsító tényezők mind módosíthatóak, a mi kezünkben van az irányítás, és ha teszünk valamit az epigenetikai öregedést kiváltó körülmények ellen, akkor életünk valamennyi szakaszában befolyásolhatjuk azt. Sohasem késő változtatni, bár tény, hogy minél korábban történik a változás, annál jobb. Ráadásul nem minden harmincnyolc évesnél tapasztaltak gyorsabb öregedést, ha azt állította, hogy rossz a hangulata vagy stressz érte: sokan ellenállónak bizonyultak a biológiai változásokat befolyásoló pszichológiai tényezőkkel szemben. Figyelemre méltó, hogy ezek az alkalmazkodó résztvevők a kedvezőtlen körülmények ellenére is többnyire pozitív felfogással, pozitív hozzáállással és optimizmussal rendelkeztek.

Az öregedésről alkotott elképzeléseink, a kontroll érzése és az öregedésre adott érzelmi válaszok mind fontos tényezőknek bizonyultak. Ez visszavezet minket nyolcvanöt éves páciensemhez és Eileen Ash-hez, akik mindketten pozitív felfogással, pozitív hozzáállással, önbecsüléssel és optimizmussal rendelkeztek. Állíthatjuk, hogy a hozzáállásunk befolyásolja, miképpen öregszünk, mert azok az emberek, akik „érzik a korukat”, olyan betegségekkel vagy rendellenességekkel küzdenek, amelyek felgyorsítják az öregedést és befolyásolják az észlelésüket. A mi csoportunk és ezzel összhangban számos más tudóscsoport tanulmányai azonban mostanra megerősítették, hogy olyan fiatalok vagyunk, amilyennek érezzük magunkat, függetlenül a betegségektől. Másképpen megfogalmazva: az észlelés felülírhat más olyan tényezőket, amelyek egyébként korlátozhatják a fizikai öregedést. Ha valaki egyszerűen fiatalabbnak érzi magát a kronológiai életkoránál, az lassítja az öregedés ütemét. Ennek az az oka, hogy az öregedéshez való pozitív hozzáállás kedvezően változtatja meg a sejtek kémiai anyagát, valószínűleg a sejteken belüli gyulladás csökkentésével, ezáltal pedig a sejt metilációs állapota és epigenetikája is megváltozik. Egyik vizsgálatunk kimutatta, hogy azoknál az embereknél, akik a kronológiai életkoruknak megfelelő életkorúnak vagy közel annyinak érzik magukat, nagyobb valószínűséggel alakul ki fizikai gyengeség és rossz agyi egészség a későbbi években, mint azok körében, akik azt állítják, hogy fiatalabbnak érzik magukat a kronológiai életkoruknál. Ez még akkor is így volt, amikor az elemzéseket módosítottuk, és figyelembe vettük a vizsgálat kezdetén fennálló betegségeket. Ha az észlelések negatívak; az önbizalom, az önbecsülés és az élettel való elégedettség csökken, valamint a fizikai és agyi egészség is romlik. A negatív percepciók valószínűbbé teszik, hogy valaki olyan betegségeket tapasztal meg, mint a szívbetegség, későbbi életében pedig szívrohamot kap, és korán meghal.

Ezzel elérkeztünk ahhoz, hogy milyen fontos hatással van a nyelv, a média és a barátok, a család és a társadalom hozzáállása a közérzetünkre, valamint arra, hogyan érzékeljük önmagunkat, és milyen kihívást jelenthet, hogy a negatív sztereotípiákkal szemben rugalmasak maradjunk. Ha valaki vagy valami folyamatosan azt sugallja vagy mondja, hogy öreg vagy, nehéz nem öregnek érezni magad.

A Yale Egyetem kutatói kimutatták, milyen gyorsan megváltoztathatják az egyén szervezetének működéseit az öregedéssel kapcsolatos percepciók, és hogyan ágyazódnak be, illetve válnak krónikussá a változások, ha ismétlődő negatív sztereotípiáknak vagyunk kitéve. Kísérleteikben felnőtteknek egy sor, az öregedést jellemző szót soroltak fel. A pozitív sztereotípiák esetében ezek olyan kifejezések voltak, mint a „kiteljesedett”, „okos”, „éber”, „éleselméjű”, „kreatív”, „felvilágosult”, „útmutató”, „fejlődő”, „éleslátó”, „tanult” és „bölcs”. A negatív sztereotípiák között szerepelt az „Alzheimer-kóros”, „zavarodott”, „hanyatló”, „rozoga”, „demens”, „függő”, „beteg”, „haldokló”, „feledékeny”, „inkompetens”, „ügyetlen” és „szenilis”. A résztvevők a sztereotípiákat követően matematikai és szókincsteszteken estek át, amelyek stressznek tették ki őket, és eközben számos fiziológiai vizsgálatot végeztek rajtuk, hogy megállapítsák a stressz biológiai hatását.

A negatív sztereotípiáknak kitett személyek nemkívánatos, túl erős fiziológiai reakciókat mutattak magasabb vérnyomással, magasabb pulzusszámmal és csökkent véráramlással, ami azt jelezte, hogy a negatív öregedési sztereotípiák miatt a résztvevők kevésbé voltak képesek enyhíteni a stresszreakciókat. A pozitív öregedési sztereotípiák hatása ezzel szemben szerényebb fiziológiai válaszokat eredményezett a stresszre. Más szóval, a pozitív sztereotípiák segítettek a résztvevőknek a stressz kezelésében.

Csoportunk egy másik kutatásában ötvenéves és idősebb felnőtteket kérdeztünk arról, hogy mennyire értenek egyet tizenhét állítással, amelyek között ezek is szerepeltek például: „Nincs ráhatásom arra, hogyan befolyásolja a társadalmi életemet az öregedés.”; „Ahogy öregszem, egyre kevesebb tevékenységben vehetek részt.” vagy „Ahogy öregszem, egyre bölcsebb leszek.”; „Ahogy öregszem, sok mindent tehetek azért, hogy megőrizzem a függetlenségemet.” Minél inkább egyetértettek ezek az idős felnőttek az első két negatív állítással, és minél kevésbé értettek egyet a pozitív állításokkal, például az utolsó kettővel, annál rosszabb volt az öregedéshez fűződő attitűdjük, és annál valószínűbb volt, hogy a következő nyolc év során felgyorsult fizikai és kognitív öregedést fognak tapasztalni. Az öregedéshez kapcsolódó negatív attitűdöket például összefüggésbe lehetett hozni a járás sebességének csökkenésével, a memória romlásával és számos más agyi tesztben nyújtott rossz teljesítménnyel. Ez még azután is igaz volt, hogy figyelembe vettük az alanyok általános egészségi állapotát, az általuk szedett gyógyszereket, a hangulatukat, az életkörülményeiket és számos más zavaró tényezőt. Más szóval, az öregedéshez való viszonyulás mindentől függetlenül volt hatással az öregedés ütemére fizikai és mentális értelemben is.

A tudomány kimutatta továbbá azt is, hogy a negatív attitűdök befolyásolták a különböző egészségi állapotok kölcsönhatását. A negatív hozzáállást mutató, törékeny egészségű résztvevőknek rosszabbak voltak a mentális képességeik az egészséges résztvevőkhöz képest. A pozitív attitűddel rendelkező, törékeny egészségű alanyok mentális képességei azonban ugyanolyan szintet mutattak, mint egészséges társaikéi. A pozitív attitűdök és a pozitív felfogás ismét védelmet nyújtottak tehát, alátámasztva, hogy valóban olyan fiatalok vagyunk, amilyennek érezzük magunkat. Esetlegesen fennálló egészségügyi problémáink ellenére a hozzáállásunk az, ami dominál.

Amikor megosztottam ezeket az adatokat egy kiváló, már nyugdíjas kardiológus kollégámmal, azt válaszolta, hogy meg van győződve az „elme a szív felett” markáns hatásáról, és arról, hogy a stressz és az észlelések akár még a szívrohamot is befolyásolhatják. A következő történetet osztotta meg velem: „1980-ban egy délután felkeresett egy beteg a magánrendelésemen, és gyorsan kiderült róla, hogy súlyos anginája van. Elvégeztem egy terheléses vizsgálatot, amely megerősítette a szívizom korlátozott vérellátását. Elmondtam a páciensnek, hogy szerintem át kellene esnie egy koszorúér-angiográfián, hogy meghatározzuk a szívhez vezető erek anatómiáját. Kiborult emiatt, mert nem akart semmiféle invazív beavatkozást, és sokáig kellett győzködnöm arról, hogy erre igenis szükség van. Végül beleegyezett, és szereztem neki egy ágyat egy londoni oktatókórház magánellátású szintjén, ahol akkoriban nem volt szívmonitorozás. Másnap reggel hét órakor felhívtak, hogy a nővérek holtan találták az ágyban a pácienst. A halála természetesen lehetett volna a betegsége természetes következménye is, de megdöbbentett a negatív hozzáállása, és úgy éreztem, hogy ez is hozzájárult váratlan halálához.”

Hadd fűzzek ide egy könnyedebb hangvételű megjegyzést! Alábecsüljük azt is, ahogyan a szexuális aktivitás összefügg az öregedés felfogásával. A szexuális aktivitás a párok többsége számára az élet fontos részét képezi, és szorosan összefügg az életminőséggel: a szexuálisan aktívak életminősége még idős korban is jobb. Kutatásaink szerint a szexuálisan aktív idősebb felnőttek pozitívabb megítéléssel rendelkeznek, kevésbé tartják magukat öregnek, és kevésbé hisznek abban, hogy az öregedésnek negatív következményei vannak. Mindezek a szemléletbeli tényezők hozzájárulnak a szexuálisan aktív párok jobb életminőségéhez és fiatalabb biológiai életkorához.

Amint ezt kollégám páciensének esete is bizonyítja, az öregedéssel kapcsolatos negatív attitűddel rendelkező idősebb felnőttek hét és fél évvel rövidebb ideig élnek, mint a pozitív hozzáállásúak, főként a szívbetegségek magasabb aránya miatt. Kutatásunk megerősíti az öregedés megítélése és a halálozás közötti kapcsolatot. Mivel vizsgálatunk részeként az élet és az egészség számos aspektusára vonatkozó adatot gyűjtöttünk, sikerült kimutatnunk, hogy a percepciók egymástól függetlenül befolyásolják a korai halálozást. Az öregedésről alkotott saját elképzeléseink és a társadalomnak ezekre az elképzelésekre gyakorolt hatása nagyon is fontos az egészséges, hosszabb élettartam szempontjából: szó szerint élet-halál kérdése az, hogy miképpen viszonyulunk öregedő énünkhöz.

Az Annyi idős vagy, amennyinek érzed magad című film egy 1951-es vígjáték Marilyn Monroe főszereplésével, amelynek lényege a következő. Amikor John R. Hodges nyomdász (Monty Woolley) a cég politikája miatt hatvanöt évesen nyugdíjba kényszerül, elhatározza, hogy tenni fog valamit: feketére festeti a haját, és kiadja magát Harold P. Clevelandnek, mintha ő lenne a korábbi anyavállalata elnöke, majd a cég ideges, értetlenkedő vezetőivel a háta mögött ellenőrző körútra indul egykori munkahelyén. Ezt követően Hodges a tapasztalt, idősebb alkalmazottak hiányára panaszkodik, aminek hatására a cég elnöke, Louis McKinley (Albert Dekker) változtat a cég politikáján. Hodges lelkesítő beszédet tart az idősebb dolgozók erényeiről, amit felállva tapsolnak meg. Az újságok dicsérik, és még a tőzsdei részvények értéke is emelkedik az így keltett optimizmus hatására. Amikor fény derül a csalásra, Hodges olyan sikeresen fordítja meg a vállalat szekerét, hogy Cleveland munkát ajánl neki: tanácsadóként segíthetne neki a PR-tevékenységekben. Hodges visszautasítja az ajánlatot. A vállalat ageista hozzáállásának és politikájának megváltoztatásával elérte, amit célként tűzött ki maga elé, ezért elégedett lehet az eredménnyel.

Az olyan politikai kezdeményezések, mint a kötelező nyugdíjazás, lehetővé teszik a munkáltatók számára, hogy a munkavállalókat egy bizonyos életkorban, általában hatvanöt évesen nyugdíjba kényszerítsék. A kötelező nyugdíjazás az 1960-as és 1970-es években széles körben elterjedt gyakorlat volt az Egyesült Államokban, és számos európai országban még napjainkban is gyakori. Az Egyesült Államok kongresszusa azonban 1978-ban a foglalkoztatásban az életkoron alapuló megkülönböztetésről szóló törvény kiterjesztésével betiltotta a hetvenéves kor előtti kötelező nyugdíjazást, 1986-ban pedig teljesen eltörölte azt. Újraértelmezték a nyugdíjba vonulást, amely nem jelentett többé egy meghatározott életkorban történő, automatikus váltást a munkáról a tétlenségre, hanem a munka világából való önkéntes kivonulást jelentette abban az életkorban, amely az egyén képességeinek, érdeklődésének és karrierterveinek a legjobban megfelelt. Bárcsak szélesebb körben elterjedne ez a hozzáállás!

Számos európai országban annak ellenére is kötelező a nyugdíjazás a közszférában dolgozók esetében, hogy a munkavállalók zöme nagyobb rugalmasságot szeretne látni ebben a kérdésben. Japánban a munkavállalók negyvenhárom százaléka szeretne a nyugdíjkorhatár betöltése után is dolgozni, míg Franciaországban csak tizenöt százalékuk gondolkodik így. Az uniós polgárok kétharmada inkább a részmunkaidős állást és a részleges nyugdíjat szeretné kombinálni, mint teljesen nyugdíjba vonulni. Részben valószínűleg a nyugdíjrendszerek eltérő kialakítására vezethetők vissza az országonkénti eltérések. A különböző életkorokban elérhető nyugdíjak összege és a hosszabb munkavégzésből származó előnyök fontos szerepet játszanak a munkavállalók rugalmassághoz fűződő attitűdjének kialakításában. Az embereket azonban nem csak az anyagi haszon motiválja a hosszabb munkavégzésre, mert ez az élettel való elégedettséget is növelheti. Több – európai országokban és az Egyesült Államokban végzett – felmérés kimutatta, hogy a negyvenöt év feletti munkavállalók átlagosan kevesebb stresszt szenvednek el és nagyobb elégedettséget éreznek, mint a fiatalabbak. Ez egyaránt igaz a teljes munkaidőben dolgozókra, az önkéntesen részmunkaidőben foglalkoztatottakra és a magánvállalkozókra.

Fontos, hogy eldönthessük, mikor hagyjuk abba a munkát, ugyanis ez hatással van arra, hogy mennyire vagyunk elégedettek az élettel, illetve hogyan ítéljük meg az öregedést. Láttam, milyen szomorúak a kollégák, akik örömmel végezték a munkájukat, de hirtelen nyugdíjba kényszerültek. Ez nemcsak az érintettek számára volt szomorú hír, hanem komoly veszteséget jelentett az őket alkalmazó intézmény, sőt, a társadalom számára is. Véleményem szerint a kötelező nyugdíjba vonulás diszkriminatív megoldás, aminél lényegesen igazságosabb, ha lehetőség van rugalmas munkavégzést választani.

A kötelező nyugdíjazás sajnos összhangban áll az öregedéssel kapcsolatos egyéb negatív társadalmi hozzáállással is. A szakirodalomban és a médiában gyakran előforduló, az életkorral kapcsolatos sztereotípiák az idősebb felnőtteket fizikailag gyengének, feledékenynek, makacsnak és önzőnek ábrázolják, ráadásul a különböző kultúrák és generációk nagymértékben egyetértenek ezekkel a jellemzésekkel. Ugyanakkor az Egészségügyi Világszervezet (WHO) szerint kevés objektív orvosi vagy pszichológiai bizonyíték támasztja alá ezeket az általánosan elfogadott, az öregedéssel kapcsolatos „igazságokat”. Az idősebb felnőtteknek csak csekély hányada szenved fizikai, kognitív vagy mentális károsodást. A többség önálló életet él jó életminőségben, ami ötvenéves kor után további javulást mutat. Az öregedéssel kapcsolatos negatív attitűdök ráadásul társadalmi egyenlőtlenségeket eredményeznek.

„Azt mondta nekem, hogy túl öreg vagyok ehhez.”; „Azt feltételezte rólam, hogy nem értem a korom miatt.” és „Az életkorom miatt nem kaptam állást.” Íme, csak néhány példa a mindennapokban tapasztalható ageizmusra, amelyről az Egyesült Királyságban megkérdezett idősebb felnőttek hetvenhét százaléka számolt be. Ez a negatív hozzáállás társadalmi kapcsolatainkra is kiterjed. A European Social Survey[6] 2018-as, huszonnyolc ország ötvenötezer állampolgárának hozzáállását figyelembe vevő vizsgálata kimutatta, hogy az Egyesült Királyságban szakadék tátong a generációk között: a megkérdezett fiatal és középkorú felnőttek fele elismerte, hogy nincs egyetlen hetven év feletti barátja sem. A portugáloknak, a svájciaknak és a németeknek csak egyharmada válaszolta azt, hogy vannak idősebb barátai.

Az ageista társadalmakban az idősebb felnőttek következésképpen nagyobb valószínűséggel vannak kirekesztve a különféle társadalmi helyzetekből, és rosszabbak a foglalkoztatási kilátásaik, mint fiatalabb társaiknak. Ez megnehezíti, hogy fiatalosnak érezzék magukat abban a közegben, amit a negatív attitűdök határoznak meg. Aggasztó, hogy bizonyos orvosi helyzetekben az idősebb felnőttek pusztán az életkoruk miatt kisebb eséllyel részesülnek ugyanabban a bánásmódban.

Ez szemléletesen megmutatkozott a Covid-19 világjárvány idején, amikor akkora szükség volt az intenzív osztályos ágyakra és a gépi lélegeztetésre, hogy egyes országokban egy bizonyos kor feletti betegek (a legtöbb országban ez a korhatár hetven év volt) nem részesülhettek intenzív ellátásban, míg más országok nagyon helyesen a túlélés valószínűsége és a biológiai egészség alapján hoztak ilyen jellegű döntéseket, ami észszerűbb megközelítésre vallott.

Az Egyesült Királyságban nem volt egyértelmű a hozzáállás. Az egyenlő bánásmódról és esélyegyenlőségről szóló törvény értelmében jogellenes megtagadni egy idős embertől az egészségügyi ellátáshoz való hozzáférést pusztán az életkorára hivatkozva. Az NHS[7]-ben azonban egy szűrővizsgálatot használtak annak meghatározására, hogy kinek kell agresszívebb kezelést felajánlani. Az életkor a gyengeségi pontszám ötven százalékát tette ki, ami torzította az értékelést az idősebb betegek rovására. Dave Archard, a belfasti Queen’s University emeritus professzora azzal érvelt, hogy „a túlterhelt szolgáltatás nem mentség a megkülönböztetésre, amely az idősebbek kiselejtezését eredményezné”. Így folytatta: „Ha a betegek között életkoruk alapján teszünk különbséget az ellátás során, ez az emberek értékéről közvetít üzenetet. Az ilyen megkülönböztetés nyilvánosan kifejezi azt a nézetet, miszerint az idősek kevésbé értékesek vagy fontosak, mint a fiatalok. Ez afféle másodrendű állampolgárokként megbélyegzi őket.” Catherine Foot, a Centre for Ageing Better[8] igazgatója egyetértett ezzel. „A kronológiai életkor sohasem lehet a legfőbb tényező, amely meghatározza egy személy ellátáshoz való jogát. Orvosi értelemben ez egy rossz szempont ahelyett, hogy azt néznénk meg, hogy egy személy mennyire képes jól reagálni az intenzív ellátásra és felépülni a betegségéből.”

Az, ahogyan az öregedésről gondolkodunk, beszélünk és írunk, közvetlen hatással van az egészségünkre. Tedd fel magadnak a kérdést, hogy öregedéspárti vagy-e! Az általunk tárgyalt sztereotípiák közül érvényes rád bármelyik? Mindannyian meg fogunk öregedni, és ha az öregedéssel kapcsolatos negatív attitűdjeink egész életünkön át megmaradnak, akkor mérhető, káros hatással lesznek arra, hogyan öregszenek az emberek, és hogyan öregszünk mi magunk. Ha most és a jövőben egy igazságosabb társadalmat szeretnénk, akkor mindannyiunknak biztosítani kell, hogy ne legyenek ageista attitűdjeink sem a saját öregedésünkkel, sem másokéval kapcsolatban.

A társadalom minden területén tisztában kell lenni azzal, milyen veszéllyel jár, ha elfogadjuk a negatív hozzáállásokat. A média szereplői lépéseket tehetnek annak érdekében, hogy ne utaljanak az életkorra. A szakembereknek önellenőrzést kell végezniük, hogy kiderüljön, milyen stratégiával kezelik az előítéleteket. A kutatóknak és a politikai döntéshozóknak együtt kell működniük a pozitív attitűdöket erősítő újszerű módszerek ösztönzése érdekében. A jó hír az, hogy közeleg a változás, mivel lassacskán rengetegen érik el az időskort, akik követelni fogják a társadalmi egyenlőséget. Ők a baby boomerek, akik másképp viszonyulnak az öregedéshez, mint elődeik.

Maga a baby boomer kifejezés az 1946 és 1964 között születetteket jelöli. A generációjuk a világ népességének jelentős részét teszi ki, különösen a fejlett országokban. A második világháború befejezése után világszerte megugrott a születési ráta, és a csecsemők számának robbanásszerű növekedése a baby boom jelenségként vált ismertté. A boom alatt csak az Egyesült Államokban közel hetvenhétmillió csecsemő született. A korai baby boomerek átlagosan hatvanhárom évig éltek, míg a későbbi baby boomerek várhatóan hetvenkilenc évet fognak megérni. A magas számok és a várható élettartam természetes meghosszabbodása azt jelenti, hogy a baby boomerek egy befolyásos, növekvő létszámú öregedési kohorszot képviselnek. Jelentős százalékuk akár huszonöt évvel is tovább élhet, mint a szüleik. A hatvanas éveikben nyugdíjba vonulók legalább további huszonöt évre számíthatnak még. Ennek a generációnak meghatározó élménye volt Woodstock, a flower power, a hippik, az oktatáshoz való jobb hozzáférés, a liberális mozgalmak és az új zenei műfajok. Ők hallatni fogják a hangjukat. A baby boomereknek magasak az elvárásaik. A nagyobb vagyonnal, jobb egészségi állapottal és több energiával rendelkező, valamint már felnőtt gyermekekkel bíró boomerek nagyobb valószínűséggel engedhetik meg maguknak, hogy nyugdíjas éveiket utazási álmaik és más, a bakancslistájukon szereplő tételek megvalósításával töltsék. Amikor elérik a nyugdíjkorhatárt, a boomerek egyre nagyobb valószínűséggel maradnak annyira egészségesek, hogy lefussák a maratoni távot, házat építsenek és akár új vállalkozásokat indítsanak.

***

Ha azt szeretnénk megvizsgálni, hogy miképpen kezelik az öregedést a különböző országok és kultúrák, nem kell messzire tekintenünk, elég csak Dániáig. Társadalomként tudatában kell lennünk annak, hogy az idősödéssel kapcsolatos attitűdök beszivárognak a biológiánkba, és a gyermekkori körülmények hatással vannak a felnőttkori egészségre és jóllétre, így hosszú távú hatást gyakorolhatnak ránk. Ezért az egyenlőségre törekvő társadalom megvalósítása érdekében prioritást élvez a gyermek- és az időskor. Dánia egy ilyen társadalom ékes példája.

A Social Progress Index, azaz a társadalmi progresszió mutatója azt jelzi, hogy mennyire képes egy közösség kielégíteni polgárai alapvető emberi szükségleteit. Az index olyan társadalmi és környezeti mutatókon alapul, amelyek meghatározzák az adott ország lakóinak életminőségét. Röviden megfogalmazva, az index az általános emberi jólétet számítja ki. Százhuszonnyolc ország adatait és ötven mutatót figyelembe véve az utóbbi negyven évben példátlan módon Dánia áll a legkövetkezetesebben az európai boldogságrangsor élén. A dán társadalom megkönnyíti a változatos, izgalmas, kiteljesedett életet, és tiszteletben tartja az életkort.

Egy főre vetítve a dánok szinte minden más nemzetnél több pénzt költenek a gyermekekre és az idősekre. A fiatalok kiváló oktatásban és egészségügyi ellátásban részesülnek. Az erősen liberális bölcsésztudással felvértezett dánok produktív munkavállalók. A felnőttek kevés időt töltenek azzal, hogy a nyugdíjazás miatt aggódjanak, ehelyett inkább az általuk szeretett munkára koncentrálnak, és annak tudatában élvezhetik utolsó éveiket, hogy a legszükségesebb kiadásaik fedezve lesznek. Ez egy körforgás.

A dánok a „helyben történő öregedés” politikáját alkalmazzák. Több mint harminc évvel ezelőtt elkezdték bezárni az idősotthonokat, és átcsoportosították a pénzeszközöket, illetve a humán erőforrásokat, hogy az emberek a saját otthonukban maradhassanak, szükség szerint egészségügyi támogatás mellett. Az idősotthonokban élők száma ezért kevesebb mint tizede az írországinak, bár a két ország lélekszáma 5,3 millió, illetve 4,4 millió fő. Az idősotthonokban élő lakóknak az ellátást négy vagy öt lakással és központi ápolási egységgel rendelkező házakban biztosítják. A párok együtt lehetnek, és ha egyikük meghal, a partnerük az idősotthoni lakásban maradhat, mert ez az otthona.

A dánok céltudatos életét a boldogság sajátos formája fémjelzi. Mint a boldogság minden válfaja, ez is feltételezi, hogy az alapvető szükségleteiket kielégítik, így az emberek életkortól függetlenül kiélhetik szenvedélyeiket a munkában és a szabadidős tevékenységekben. A tudósok ezt eudaimonikus jóllétnek nevezik: a jelző az ógörög „boldog” szóból származik. A Gallup közvéleménykutató cég világszerte úgy méri ezt, hogy megkérdezi a válaszadókat, tanultak vagy csináltak-e valami érdekeset tegnap. Magát a koncepciót Arisztotelész tette népszerűvé, aki úgy vélte, hogy az igazi boldogság csak akkor jöhet létre, ha van értelme az életünknek, ha azt tesszük, amit érdemes tennünk.

Dániában hosszúak és sötétek a telek; novemberben délután már négy óra negyvenöt perckor besötétedik. Ennek ellensúlyozására a dánok hangulatos környezetet teremtenek maguknak gyertyákkal, a kandalló melegével és olyan összejövetelekkel, ahová különböző életkorú barátokat hívnak. Dániában nem jellemző az ageizmus, ahogyan a diszkrimináció sem. A dánok remekül példázzák, hogy létre lehet hozni egy egalitáriusabb társadalmat, ahol minden életszakaszban megvalósul az eudaimonikus jóllét. Ennek következtében a várható élettartam Dániában az egyik legmagasabb a világon, és évről évre 0,18 százalékkal nő. Ez jelenleg 81,11 év.

Ez az egalitárius szemlélet a világ Kék Zónáiban is megmutatkozik, ahol a generációk tisztelik egymást, és a barátságok túlmutatnak az életkoron, a társadalmi pozíción és az örömökön; a barátságok és a boldogság, a jóllét mindenki számára fontosak, kortól függetlenül.

***

A nyelv is sokat számít, az ageizmust jól példázza a nyelvhasználat és a terminológia. A „szenilis”, „demens” és „idős” jelzők sajnálatos kifejezések, amelyek szerencsére eltűnőben vannak. Mégis létezik még egy olyan kifejezés a közhasználatban, amelynek el kell tűnnie: ez pedig az „öreg”. Bizonyos szavak használata kényelmes lehet, de általánosító érvényükkel és a konkrétumok hiányával elősegítik a sztereotípiák kialakulását. Így az „öreg” kifejezés, ha azt egy erős és független személyre, illetve egy gyenge és függő személyre használják, egyaránt keveset mond el az érintettről, vagyis pontatlan és félrevezető leírást ad.

Gondoljunk csak bele, milyen gyakran hallottunk utalásokat „öreg” személyekre vagy az „idősekre” a közelmúltbeli Covid-válság idején! Ezek a kifejezések ageisztikusak. Az ageizmus, akárcsak a rasszizmus és a szexizmus, olyan formája az előítéleteknek vagy diszkriminációnak, amely formálja az észleléseinket. Az ageista kifejezések lekicsinylik az idősebb felnőtteket, ráadásul az ageizmus még az egészségügyben is elterjedt: az idős embereket betegnek, gyengének és fizikailag függőnek állítja be. Az ageizmus kevesebb vagy elégtelen ellátást eredményez, és negatívan befolyásolja az eredményeket.

Az idősebb felnőttek nem szeretik magukra alkalmazni az „idős” vagy „öreg” kifejezést, és legfeljebb csak valaki másra használják ezt a jelzőt, mint például amikor a nyolcvanöt éves páciensem a hetvennégy éves szomszédjáról beszélt. Egy európai felmérésben az idős korosztály tagjai az „idősebb” vagy „szenior” kifejezést részesítették előnyben, és határozottan elutasították az „idős”, „öreg” és különösképpen a „vén” jelzőt. 1995-ben az Egyesült Nemzetek Szervezetének az idősek gazdasági, szociális és kulturális jogaival foglalkozó bizottsága elutasította az „öreg” kifejezést az „idősek” helyett. Az International Longevity Centre[9] által kiadott médiaútmutató pedig az „idős felnőttek” kifejezést ajánlotta az „idősek” és az „öregek” helyett. A jelentés szerint: „Végső soron az ötven év alattiakat nem nevezzük »junior állampolgárok«-nak.” Itt az ideje, hogy éretté váljon a nyelvhasználatunk: ezen olyan kifejezések alkalmazását értem, amelyek pontosak, precízek, értékítélet-mentesek, és amelyeket az idősebb felnőttek kedvelnek, emellett logikusak is.

Szeretném ott befejezni ezt a fejezetet, ahol elkezdtem: a pozitív attitűdökkel és a sikeres öregedés tudományával. Az úgynevezett Apáca-tanulmány jól illusztrálja, milyen messzemenő hatásuk van az attitűdöknek egészen az élettartam végéig.

El tudod képzelni, hogy részt veszel egy olyan vizsgálatban, amely során a kutató megkérdezi, hogy amellett, hogy rendszeres időközönként alaposan megvizsgálnak, hajlandó lennél-e felajánlani az agyadat, amelyet a halálod után felboncolnának? Pontosan ezt kérdezték az amerikai Notre-Dame Iskolanővérek hatszázhetvennyolc tagjától, akik 1991-ben beleegyeztek, hogy részt vegyenek David Snowdon longitudinális vizsgálatában. A nővéreket halálukig rendszeresen megismételt egészségügyi és pszichológiai vizsgálatoknak vetették alá. Mindannyian beleegyeztek, hogy megvizsgálják agyuk kóros elváltozásait. Ily módon feltérképezhették az egészségi állapot és az élettapasztalatok hatását az agyra egész életre szólóan.

Az Apáca-tanulmány a lehető legjobban közelítette meg a hosszú távú emberkísérlet fogalmát. Bármely kísérlet során fontos, hogy minél több tényezőt kontrolláljunk, hogy alaposabban megvizsgálhassuk azt a tárgyat, amely iránt érdeklődünk, jelen esetben az agy egészségét és a demenciát. Ebből a szempontból az apácák tökéletes alanyoknak bizonyultak: családi állapotuk megegyezett, egyiküknek sem volt gyermeke, és szinte mindannyian egész életükben tanárként dolgoztak. Hasonló jövedelemmel és azonos társadalmi-gazdasági státusszal rendelkeztek, szabályozott étrendet tartottak, hasonló környezetben és közegben éltek, nem dohányoztak, nem fogyasztottak alkoholt, mindannyian hasonló preventív, ápolási és egyéb orvosi ellátáshoz jutottak hozzá. Ugyanabban az időpontban keltek fel és feküdtek le. Más szóval a lehető legjobban lehetett kontrollálni az esetükben a fizikai hátteret és a körülményeket, amik általában összezavarják és megnehezítik az adatok értelmezését.

Néhány váratlan, változó tényező is akadt, amely befolyásolta, hogy kialakult-e náluk demencia, vagy sem: ilyen a hozzáállásuk és a temperamentumuk. A kutatók számára izgalmas lehetőséget jelentettek az archivált levelek, amelyeket minden apáca húszéves korában írt, abban az évben, amikor tanárjelölt volt és a végleges fogadalomtétel előtt állt. Ez betekintést engedett a hozzáállásukba, és abba, hogy ez az attitűd miként befolyásolta az öregedési folyamatot hatvan évvel később.

A temperamentum határozza meg, hogyan tudunk megbirkózni a stresszel és az élet kihívásaival. Mint ezt a Dunedin-tanulmány is mutatja, az olyan megküzdési mechanizmusok, mint a pozitív hozzáállás és a jó temperamentum segítenek, hogy jobban kezelhessük a stresszt.

A pozitív attitűdök egyfajta védőoltásként működnek az agyi betegségekkel szemben. Íme, két példa a tanárjelöltként töltött évekből kiolvasható különböző attitűdökre:

[5] A kutatás már 1990 óta folyt, sikerességének bejelentésére 2000-ben került sor.