© Anne Raven, 2025

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Második kiadás

A szerző eddig megjelent kötetei:

Illegális szerelem, 2021

Sekély, 2022

Egy riport ára, 2022

Kéjlak, 2023

Illegális játszma, 2023

Félvér, 2024

Karácsonyi bakancslista, 2024

Találd meg a párod, 2025

Szerkesztette: Kovács Attila

Korrektúra: Szabó-Huber Nikoletta

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

Illusztráció: Pop Alexandra (Lexxa Design)

Tördelés: KFBook Design Studio

Facebook-oldal: Anne Raven írói oldal

Instagram-oldal: @anna_raven_page

TikTok: @anneravenside

ISBN 978-615-83131-0-0

Pitypang Kiadó, 2026

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

Bazsi

Tartalom

Prológus – LIAM

1. LIAM

2. QUEEN

3. LIAM

4. QUEEN

5. LIAM

6. QUEEN

7. LIAM

8. QUEEN

9.LIAM

10. QUEEN

11. LIAM

12. QUEEN

13. LIAM

14. QUEEN

15. LIAM

16. QUEEN

17. LIAM

18. QUEEN

19.LIAM

20. QUEEN

21. LIAM

22. QUEEN

23. LIAM

24. QUEEN

25. LIAM

26. QUEEN

27. LIAM

28. QUEEN

29. LIAM

30. QUEEN

31. LIAM

32. QUEEN

33. LIAM

Epilógus – QUEEN

Egy évvel később – LIAM

Köszönetnyilvánítás

FIGYELMEZTETÉS - TARTALMI TÁJÉKOZTATÓ

A regény olyan elemeket tartalmaz, amelyek egyes olvasók számára érzelmileg megterhelőek lehetnek, többek között:

– felnőtteknek szóló, erotikus jelenetek

– bonyolult, érzelmileg intenzív kapcsolati dinamikák

– fizikai és lelki bántalmazást, erőszakot ábrázoló szituációk

A történet célja nem a megbotránkoztatás, hanem az emberi lélek sötétebb rétegeinek bemutatása.

Ajánlott korhatár: 18+

Az olvasás saját felelősségre történik.

Azoknak a lányoknak, akik a sötétségben is meglátják a fényt, és elég bátrak ahhoz, hogy a legkegyetlenebb szívbe is beleszeressenek.

Prológus

LIAM

A forró düh megállíthatatlan hullámokban zúdul át rajtam, elpusztítva mindent, ami az útjába kerül.

A szívemet.

A lelkemet.

A hitemet.

Darabokra zúz, elporlaszt minden eleven, biztos, magától értetődő dolgot. Nem hagy semmit, csak ürességet, haragot, frusztrációt. A kezem remeg, az öklöm sajog, a fejem szétrobban. Érzem a fájdalmat a végtagjaimban, a felszakadt bőrömön, a zúzódásokkal, sebekkel tarkított öklömön. És gyűlölöm, hogy érzek, mert ez azt jelenti, még mindig élek.

Az anyám viszont halott. Már két hete eltemették, és én ugyanennyi ideje nem vettem róla tudomást. Nem ejtettem érte könnyeket, nem törtem össze, még csak meg sem próbáltam felfogni. Bezárkóztam, elrejtőztem, mint egy pisis, aki azt hiszi, ha a fejére húzza a takarót, senki sem látja. A képzelt rejtekhelyemről néztem végig, ahogy egy sötét, szűk sírba engedik, hogy a testével együtt egy részemet is elhantolják. De már nincs semmi, ami elfedné a valóságot, megvédene, vigasztalna.

Egy pillanatra lenézek az öklömre, vér folyik a bütykömön, le a padlóra, vörös foltot hagyva maga után. Homályosan látom, mit tettem. A szobám úgy fest, mintha egy dühös tornádó söpört volna végig rajta. Mindent összetörtem, ami a kezem ügyébe került: a bútorokat, a tévét, a videójátékot, még a számítógépemet is. A cuccaim félig az ágyon, félig a szőnyegen hevernek. Hangosan fújtatok, a mellkasom hullámzik az indulattól. Tekintetem a leszaggatott függönyre vándorol. A csend hirtelen rám nehezedik, ólomként nyom le. Lehajtom a fejemet, térdre rogyok. A fájdalom egyetlen pillanatba sűrűsödik. Elér a veszteség. Nem kapok levegőt. A pánik beborít, és még csak meg sem próbálom lerázni, remélem, örökre magába zár. Egy ideig kábulatban tart ez az érzés, aztán kiköp, mint óceán a hajótöröttet. Visszaad a valóságnak.

Könny szúrja a szememet, és két hét óta először végre utat tör magának. Néma, keserű zokogás rázza a vállamat, rengeti meg a világomat, és tör össze úgy, ahogy össze kell törnie egy gyermeket, aki elveszítette az anyját. Nem tudom, meddig maradok így, csak azt tudom, a csend, ami körbevesz: magányos és hideg. A szipogó hang, amit kiadok, elhal, a légzésem megnyugszik, a könnyek elapadnak. Érzem, valami örökre megváltozott bennem, de még nem értem, mi az. Szeretni szívás, csak fájdalom és űr marad utána, egy hatalmas lyuk a szívemen, ami folyton arra emlékeztet, kit vesztettem el. Most, hogy tudom, milyen érzés, soha többé nem akarom újra érezni.

Soha többé nem akarok szeretni.

Talpra kényszerítem magam, még kicsit transzban vagyok, amikor apám lép be. Komor, rezignált tekintettel pásztáz végig a romokon, de mintha nem is érdekelné, csupán a homlokán átsuhanó apró gyűrődés sejteti, hogyan érinti a látvány.

– Apám – üdvözlöm fásultan és meglepetten.

Anyám temetése óta nem szól hozzám, nem vigasztal, még csak meg sem próbálja elmagyarázni, mi történt. Kerül, mintha pestises lennék, nem pedig a fia, aki alig tizenöt éves, és egyedül kell szembenéznie a halállal.

– Remélem, maradt még benned harag – áll elém. – Ideje, hogy felnőj végre, és férfiként viselkedj. – Sötét szeme várakozó.

Akaratom ellenére is kihúzom magam, hogy nagyobbnak tűnjek, erősebbnek és érettebbnek, mint amilyen valójában vagyok.

– Hogy érted ezt?

Felém lép, az arcán átsuhan valami furcsa indulat, de nem a gyász, nem a szomorúság. Nem értem, mi az, viszont azt érzem, hogy erős és pusztító.

– Anyád úgy bánt veled, mint egy hímes tojással, hiba volt hagynom. Ez most megváltozik. Ettől a pillanattól kezdve úgy bánok veled, ahogy velem bánt az apám.

Bólintok, bár fogalmam sincs, pontosan mibe egyezem bele.

Levezet az alagsorba. Oda, ahová eddig nem tehettem be a lábamat. A lépcső kimondottan széles, ahogy a folyosó is, én mégis szűknek és hidegnek érzem, fojtogatónak és nyomasztónak. Ennek ellenére határozottan haladok apám után, nem láthat gyengének. Megáll egy zárt ajtó előtt, de mielőtt kinyitná, kivesz valamit a zakója alól és a kezembe nyomja. Időm sincs felfogni, mi az, az ajtó nyílik, a szobából erős fény vág a szemembe. Elvakít, pillanatokig nem látok semmit. Azután egy székhez kötözött férfi alakja kúszik a látóterembe. A feje tehetetlenül lóg, sűrű, sötét vér csurog belőle a fehér járólapra. Rozsdás, szúrós szaga megcsap. Apám két embere áll a magatehetetlen férfi mögött, aki nyöszörögve felpillant. Tekintete találkozik az enyémmel, és akkor felismerem. A szája bekötve, a szeme feldagadva, nyúzott, zilált, kimerült, de egyértelműen felismerem. Gordon az. Apám bizalmasa, a legrégebbi embere, az a férfi, akit gyerekkorom óta ismerek. Aki számtalan alkalommal vigyázott rám és anyámra, aki láthatatlan őrszemként volt jelen a mindennapjainkban, amióta csak az eszemet tudom. Kérdőn apámra nézek. Nem értek semmit, azonban ő úgy mered rám, mintha semmi különös nem lenne abban, hogy láthatóan megverette, megkínozta a bizalmasát.

De hogy a fenébe lenne ez normális?

– Azt akarom, hogy öld meg – utasít. – Habozás és könyörület nélkül, úgy, ahogy ő tette az anyáddal.

Az nem lehet.

Mellbe vágnak a szavai, és felélesztik bennem a harag lángjait. Lenézek a markomba. Egy pisztolyt tartok, amit a kezembe nyomott. Még csak azt sem tudom, hogy kell használni. Gordon tágra nyílt szemmel mered hol rám, hol apámra. Könyörületért esdeklő a pillantása. A félelem és a bosszúvágy egyszerre áraszt el. Mindez megbénít. Tudom, hogy mit vár tőlem az apám, de azt is, hogy ez nem helyes. Hiába vágyom az elégtételre, én nem vagyok gyilkos, csak egy gyerek, aki dühös. Dühös a világra, dühös az apjára és pokolian dühös a vele szemben esdeklő férfira, aki az apám szerint megölte azt, akit a legjobban szerettem. De ettől még képtelen vagyok gyilkolni. Megrázom a fejem, a hangom remeg.

– Nem megy – mondom.

A pofon, amit kapok kemény és kijózanító. Még az egyensúlyomból is kibillent. Mély levegőt veszek.

– Nem megy – ismétlem.

A következő pofontól felszakad a szám, iszonyúan fáj, de tartom magam, és nem omlok össze.

– Te egy Ward vagy, és egy Ward sosem kegyelmez. Főleg nem egy árulónak – fröcsögi. – Főleg nem annak, aki Emily halálát okozta. Vagy nem akarod holtan látni anyád gyilkosát?

Nem felelek, képtelen vagyok rá. A mellkasom hullámzik, ádáz háború dúl bennem. Egyik felem menekülni akar, a másik maradni. Épp annyira akarom megtenni, mint amennyire megrémít, hogy megtegyem.

– Válaszolj! – hasít a fülembe apám türelmetlen hangja.

– De igen – felelem dühödten. – Holtan akarom látni.

– Akkor mire vársz, Liam? A név kötelez, és te az enyémet viseled.

Elvárja tőlem az engedelmességet.

Némán bólintok.

A vihar elpusztít mindent, ami az útjába kerül, legyen az bármi vagy bárki, legyen az akár a bennem lévő jóság, amit anyám úgy védelmezett. Csak miatta voltam jó, érte nyomtam el a bennem szunnyadó szörnyeteget, ami most lustán, kárörvendve mászik elő belőlem. Az ujjaim a markolatra feszülnek.

Tik-tak, tik-tak.

A másodpercek tovaszállnak, és hátrahagynak minden gátlást, kétkedést, erkölcsöt. De a gyűlölet marad, és a gyűlölet mindennél erősebb fegyver. A szívemben tomboló harag olyan, mint egy vulkán, amely készen áll kitörni. Csak egy dolog jár a fejemben: anyám halála nem maradhat megtorlatlanul.

Felemelem a fegyvert, és egyenesen Gordon szemébe nézek.

A lelkem sötétbe borul és soha többé nem éri fény.

Hét évvel később

QUEEN

Jessica Lawrence partija olyan, mint valami giccsparádé. Túl színes, túl fényes, túl hivalkodó. Legalábbis számomra. Úgy érzem magam, mint elefánt a porcelánboltban. Nem merek hozzáérni semmihez. Csokiszökőkút, arany-ezüst dekoráció, virágok és gyertyák mindenütt. Még egy istenverte DJ-t is felfogadott. Mindent elkövet, hogy holnap az egész egyetem erről az estéről beszéljen. A kezem beletörlöm az alakomra feszülő kék ruhámba, és kényelmetlenül billegek egyik lábamról a másikra, közben azon morfondírozok, mi a francért egyeztem én bele ebbe az egészbe.

De persze, pontosan tudom.

A pillantásom a hátsó kertben felállított bárpultra szegeződik, tucatnyi diákot ismerek fel a suliból, azonban szinte egyik sem Jessica osztály- vagy évfolyamtársa. Határozottan nem elsősök. Olyan, mintha szándékosan nem akarna keveredni a saját korosztályával és társadalmi közegével. A családja gazdag, de nem kőgazdagok, ahogy mi sem vagyunk azok apámmal, viszont a szüleink köztiszteletben állnak, és ez néha többet jelent, mint a pénz. Jessica apja vezetőbíró, sok ember akar a közelébe férkőzni, és még többen akarnak jóban lenni vele, kihasználva a hatalmát, a pozícióját. És erre a saját, egyetlen lánya a legjobb példa. Ő állandó figyelmet követel, különleges elbánást és vörös szőnyeget az egyetemi folyosón grasszáló, prádát viselő lába elé, és nem tűri senkitől – még a tanáraitól sem –, hogy az útjába álljanak. Igaz, az apja miatt ezt nem is meri senki megtenni.

Nem vagyok oda az ilyesfajta cirkuszért, ám hazudnék, ha azt mondanám, hogy miután meghívott, nem fogott el a kíváncsiság, milyen messzire képes elmenni egy kis hírverésért. Tény, hogy mindent elkövetett érte, és hála a felfogadott partiszervező cégnek, ezt tökéletesen hozta is.

Már-már émelyítően tökéletesen.

Grent szőke, kócos séróját szúrom ki. A kezében két pohárral egyensúlyozva tart felém. A szívem még mindig hevesebben dobog, ha ránézek. Ő az első pasim, az első, aki nőként kezel, és nem Lord Roger Hammond lányaként, akit senki sem mer megközelíteni. Grent nem fél sem az apámtól, sem mástól. Vad, heves, izgalmas, nyers és három évvel idősebb nálam. Annyira különbözünk egymástól, amennnyire csak különbözhetünk, mégis, vagy talán pont ezért, vonzódom hozzá. Apám vaskalapos, mindentől óvó és távoltartó nevelése mellett úgy érzem, lassan megfulladok.

Azt hiszem, vele lázadok apám ellen.

– Queen? – a mindenen átívelő éles hang végigkúszik a gerincemen, feláll tőle a szőr a hátamon, a karomon, de még a tarkómon is.

Lassan megfordulok, mosolyt erőltetve az arcomra.

– Jessica! – üdvözlöm negédesen.

És ha az utolsó designosra hajtogatott szalvéta aprólékos megtervezése nem lett volna elég, a ruha, amit visel, mindent visz. A jókislányos cuccoknak, amit a hétköznapokban az apja és a tanárai előtt hord, most nyoma sincs. Ma este a szekrény mélyén hagyta. Polgárpukkasztóan merész, mélyen dekoltált, csontfehér, áttetsző csipkehalom, nem is ruha, a mellét alig takarják az anyagra rögzített színes kőberakások.

Ribancos.

Azt üzeni: gyere és dugj meg!

És kétségkívül bőven akadna jelentkező a feladatra.

– Nem gondoltam, hogy tényleg eljössz – mondja mosolyogva, miközben a szeme azt üzeni, bár be se tettem volna ide a lábamat.

– Meghívtál, nem?

Megvetően végignéz, mintha valami koldus lennék, nem pedig az a lány, aki az egyetlen barátja volt, amikor tíz évvel ezelőtt ideköltöztek a családjával Walesből. Az ő apja és az enyém munkakapcsolatban álltak, így sokszor játszottunk együtt gyerekként. Nem volt különösebben szép kislány, inkább duci, fogszabályozós, és még tízévesen is előfordult, hogy bepisilt. Azóta persze kikupálódott, lefogyott, a fogai gyönyörű fehérek, a rendszeres privát edzéseknek és plasztikáknak köszönhetően igazán vonzó és sportos lett. Minél inkább változott, annál kevésbé voltszüksége a társaságomra. Amikor pedig az apja lett a Londoni Bíróság feje, és Jessica népszerűsége felívelt, már-már úgy viselkedett, mintha soha nem is ismert volna. Azt hiszem, arra emlékeztettem, milyen volt gyerekként, hogy mennyien csúfolták és kinevették, amit örökre el akart felejteni.

– Őszintén szólva, az apám ragaszkodott hozzá, hogy küldjék meghívót – fintorog. – De ha már itt vagy, mindegy. Érezd jól magad, vagy valami ilyesmi…

Sóhajtva fogadom a választ. Annyira jellemző. Még csak nem is érzi rosszul magát tőle.

A szüleink még mindig jóban vannak, de közben, ahogy a rút kiskacsából királylány lett, a lányos báj és kedvesség végleg kihalt belőle. Legalábbis ha rólam van szó. Rájöttem, hogy Jessica a riválisaként kezel, féltékeny, bármit csinálok. Ha rám figyeltek, hisztizett. Tizenkét évesek lehettünk, amikor szándékosan összetörte a biciklijét, utána pedig rám kente az egészet, és végignézte, ahogy megbüntetnek érte. Az volt az utolsó alkalom, amikor betettem ide a lábamat. De ennek hat éve, és most, hogy ugyanabba a suliba járunk, gondoltam, adok neki egy esélyt.

Kár volt.

– Milyen kedves tőled – felelem gúnyosan.

– Hisz ismersz – zengi trillázva.

Körülnézek.

– Az apád is itt van valahol?

– Elutazott anyámmal egy francia körútra. Egy hét múlva jönnek haza.

– Engedték, hogy bulit tarts?

És ami kissé szomorú, hagyták, hogy a tizennyolcadik születésnapját nélkülük ünnepelje. Cseppet megszánom, de ez az érzés gyorsan tovaszáll fölényes tekintete láttán.

– Természetesen. Megbíznak bennem. Tudják, hogy sose tennék semmi olyat, ami helytelen.

– Hát persze, hogy nem.

A tanárral való kefélés a jobb jegyért és a füvezés teljesen rendben van.

Grent végre átverekszi magát a tömegen, és én kiengedem a levegőt, amit eddig akaratlanul bent tartottam. Jessica jelenléte feszélyez. Hiába tűnik ártalmatlannak, van az aurájában valami, ami már gyerekként is zavart, és most is távolságtartásra int.

Grent átnyújtja az italt, és inkább érzem, mint látom, hogy Jessica tekintete éget. Elkapom megnyúlt ábrázatát, mielőtt újra álarcot ölt, és olyan édes mosolyt varázsol az arcára, hogy cukorsokkot lehet kapni tőle.

– Grent! – csicsergi negédesen. – Még nem is kívántál nekem boldog születésnapot.

A tenyerét gátlástalanul a pasim mellkasára teszi, megtámaszkodik rajta, jobb lábszárát a feneke felé lendítve színpadiasan felemeli. Jessicának jól körülhatárolt ízlése van pasik terén: vastag bankszámla, befolyásos szülők, luxusautó. Ha nem rendelkezel ezzel a hárommal, akkor maximum csak egy egyéjszakás ágymelegítőnek vagy jó. Grent viszont valamiért célpont lett, még úgy is, hogy nem felel meg minden feltételnek. Mindenki tudta, hogy már hónapokkal ezelőtt kivetette rá a hálóját.

– Boldog születésnapot! – feleli Grent kelletlenül, és közben végig engem néz.

– Boldogabb lenne, ha elkísérnél a fotófalhoz, és megörökítenénk, milyen csodásan is festünk együtt.

– Kösz, nem! Ha nem tűnt volna fel, Queennel jöttem.

Jessica legyint egyet, mintha ott se lennék.

– Biztosan nem bánja, ha elrabollak. Igaz, Queen? – tekergőzik felém, pillantása hol rám, hol a pasimra tapad, akinek úgy simogatja a mellkasát, mintha minden joga meglenne rá. – Gyerekkorunkban is mindenen megosztoztunk.

Grent egy határozott mozdulattal megállítja Jessica kalandozó ujjait, és eltolja magától.

– Hagyj békén, Jessica, és keress magadnak helyettem egy pincsikutyát, aki szívesen nyalogatja a talpadat.

Jessica arcáról semmit sem tudok leolvasni.

– Én a helyedben átgondolnám, mire mondok nemet. – Nyúl Grent felé újra, és megpróbál a hajába túrni, de ő elkapja a karját, és ekkor már el sem engedi. Jessica mosolyog. – Mindent tudok rólad. Egyetlen baki, és ebből az iskolából is úgy repülhetsz, mint az előzőből. Vagy még rosszabb. A felfüggesztett büntetés helyett gyorsan egy cellában találod magad. Csak egy hajszál választ el tőle.

Tudtam, hogy Grentnek meggyűlt már a baja a törvénynyel, viszont sohasem kérdeztem meg, hogy pontosan mit tett, ő pedig nem mondta.

Grent orrlyuka kitágul, én pedig túlságosan le vagyok döbbenve ahhoz, hogy bármit is mondjak vagy tegyek.

– Édes vagy, hogy így aggódsz, de akkor tisztázzuk egyszer s mindenkorra. Nem szeretem a használt cuccokat. És téged, édesem, ha jól sejtem, már többen felpróbáltak, mint koldus a kalapját.

Grent ezen a ponton elengedi Jessicát, elveszi tőlem a poharamat, majd ráteszi egy arra járó pincér tálcájára az övével együtt, látványosan összekulcsolja az ujjait az enyémekkel, és a kijárat felé húz. Egyetlen pillanatra merek csak hátranézni, és Jessica gyilkos arckifejezése örökre belém ég.

A ház előtt a parkolóban Grent hevesen magához ránt, és szenvedélyesen megcsókol. Egy piros Corvette oldalához présel, a testét nekem feszíti, térdét izgatóan a lábam közé nyomja. Felhevít ez a póz, az intimitás, a tűz. Még nem léptük át a határokat, bár ebben a pillanatban mindennél jobban meg akarom tenni, még ha félek is tőle. Kifulladásig csókol, míg nem már zihálunk, fuldoklunk egymás szájába. Azonnal érzem a hiányát, amikor tenyerét a csípőmnek, homlokát az enyémnek támasztja egy pillanatra.

– Tudod, hogy ez Jessica kocsija? – mormolja az arcomba, forró lehelete simogat, ahogy beszél.

Megrázom a fejem. Fogalmam sem volt.

– Apuci ajándéka az ő szende szűz lányának. Kedvem támadt bemocskolni.

Elakad a lélegzetem a szavai mögött rejlő lehetőségektől, ugyanakkor a félelem gátként ragad karon.

Én nem tehetek ilyet.

Apám megölne.

– Nem tehetjük – rázom meg a fejem.

Grent benéz a szélvédőn, és ördögi vigyor szökik jóképű arcára. Követem a példáját, és már azt is látom, minek örül ennyire. A kulcs a gyújtáskapcsolóban van. Az egyetlen dolog, amit irigylek Jessicától, hogy azt csinál, amit csak akar. Míg neki nincsenek gátlásai, nekem igen. Egy pillanatra elcsábít a gondolat, hogy egy estére én is azt tegyem, amihez csak kedvem van. Hogy átlépjek határokat, és olyan útra térjek, amilyenen még nem jártam. Grenttel olyan egyszerűnek tűnik, könnyűnek és helyénvalónak. A hajamba túr, mélyen a szemembe néz.

– Megtehetjük, ma este bármit megtehetünk, Queen. Csak te és én…

Rövid csókkal biztat.

– Szeretném – lehelem bátorságot erőltetve magamra.

Boldogság költözik a tekintetébe, ujja végigsimít a járomcsontomon.

– Meséltem már, miért csaptak ki az előző suliból?

Megrázom a fejemet.

– Elloptam az igazgató kocsiját.

1

LIAM

Három évvel később

Lord Edward Lawrence kikezdhetetlen, kérlelhetetlen, megingathatatlan, keménykezű és a legcsekélyebb mértékig sem megvesztegethető.

És ez gond.

Rohadt nagy gond.

Cselekednem kell, méghozzá minél előbb. Apám, szigorú, tedd, amit tenned kell tekintete, miközben bilincsbe verve elvitték az otthonából, három hosszú napja nem hagy aludni. A tíz évvel ezelőtti pillanatot juttatta eszembe. Azt, amikor anyám halála után először megparancsolta, hogy öljek. Elvárta tőlem, hogy meghúzzam a ravaszt, és most azt akarja, hogy megmentsem. Vérontást akar, háborút, egy kibaszott apokalipszist, de addig nem akarok ilyen drasztikus eszközökhöz nyúlni, amíg nem tudom, mi az igazság. Eltolom magam az íróasztalomtól, és az ablakhoz sétálok.

– Szóval, ha jól értem, a javaslata a kurva nagy semmi – nézek vissza a vállam felett a tucadik jogtanácsosra, aki az irodámban áll. Kezemmel megtámasztom magam az üvegen.

– Meg van kötve a kezünk. Mr. Ward, az ön apja tucatnyi ember szeme láttára fojtogatta Parsons kisasszonyt a klub egyik bokszában. Majd a térfigyelő kamera felvette, ahogy kiráncigálja őt a főbejáraton és az épület hátsó része felé vezeti. Négy órával később pedig a lányt holtan találták, a nyakán egyértelmű fojtogatás nyomokkal.

A harag végigfut a gerincemen, mielőtt kiszakadna belőlem.

– Nevezzük csak nevén a dolgokat. Miss Parsons nem egy ártatlan kisasszonyka, hanem egy olcsó kurva volt. Apám kefélőpartnere, akivel alkalomadtán elszórakozott. Ahogy gondolom sokan mások is.

Nagyon is drága eszkort volt, de persze ezt nem fogom világgá kürtölni.

– Ez jelen esetben mellékes információ.

Türelmetlenül felsóhajtok.

– Mennyi esély van rá, hogy kiengedjék, és szabadlábon védekezzen?

– Erre nem nagyon számítanék. Úgy hallottam, a Scotland Yard vezetője precedenst akar teremteni. A lány mindössze huszonkét éves volt, gyönyörű, intelligens, többezres aktív követőtáborral a közösségi oldalakon, és a rajongói most minden figyelmüket a gyilkossági nyomozásra szegezik. A következő napokban számolnia kell vele, hogy szétcincálják az apja hírnevét, és a tetejében átvilágítják a vállalatát is.

– Mi? Miért? – pördülök meg. – Mindezt egy lotyó miatt?

– Miss Parsons lakótársa kissé megbonyolította a dolgokat. Szerinte Mr. Ward ügynöksége – megáll, a megfelelő szavakat keresi –, hogy is mondjam, a munkaszerződésükben foglaltakkal ellentétben, vagyis azon felül, extrém dolgokat is elvár a lányaitól.

– Ez hazugság! – csattanok fel ridegen és bosszúsan.

Nagyon is igaz.

Az Elegant Modellügynökség olajozottan működő gépezetébe több, mint húsz éven át nem került homokszem, és nem vagyok hajlandó eltűrni, hogy egy halott kurva, annak a lakótársa, vagy bárki lerombolja apám birodalmát. Ami egyben az én birodalmam is, még ha nem is az én bizniszem.

– Bizonyára uram, de a rendőrségnek ki kell vizsgálni. Miss Persons szobájában gyanúsan sok pénzt találtak, ékszereket, órákat, drága táskákat, drogot és a luxusautója pótkulcsát. Mindezek töredékére sem lett volna elég az éves munkabére.

Dühöm egyre jobban duzzad. Zsebre vágom a kezemet.

– Ez csak azt bizonyítja, hogy mindenkinek széttette a lábát, semmi többet.

– Minden tisztelettel uram, de az ön apja az egyetlen, akivel jelenleg kapcsolatba hozható. Közösültek, közvetlenül a halála előtt. Az ujjlenyomatát mindenhol megtalálták a lány Lexusában, ahol később a testet is felfedezték.

– Elég volt!

Az asztalra csapok. Enyhe remegés fut végig a testemen. Gyilkos hangulat uralkodik el rajtam.

Ez a faszkalap sem tesz mást, csak ismétli azt, amit már tudok. Szúrós, mérhetetlenül sötét haraggal meredek az arcába. A csend ridegen tör kettőnk közé. Megnyúlik az ábrázata, és szinte látom, ahogy a szar is megáll benne. Hiába vagyok mindössze huszonöt éves – sokkal fiatalabb nála –, de ezerszer félelmetesebb és kegyetlenebb vagyok, mint ő. És ezt érzi is. Hátrál egy lépést az ajtó felé. Beletúrok a hajamba, összeszorítom a fogaimat, és mielőtt összezúznám a csontjait ennek a töketlen fasznak, intek, hogy húzzon a picsába.

Veszek pár mély lélegzetet, hogy kitisztuljon az fejem. Majd, ahogy az agyam sebesen járni kezd, eszembe jut valami, ami talán beválhat. Azonnal a telefonomért nyúlok, pörgetek párat a közösségi média oldalakon, hogy megtaláljam, amit akarok, aztán belépek a gépemen az adatbázisba, és átnézem a tagságra jelentkezők névsorát.

Amikor meglátom a nevet, három nap óta végre először mosolygok.

Bingó!

Nem számít, hogy vastagon zsebbe kell nyúlni, mindenki tag akar lenni. Én viszont megválogatom, hogy kiket engedek be a klubomba. A jelentkezők hátterét ellenőriztetem, három havi díjat előre kérek, és mivel ez egy drága hely, csitrikkel nem foglalkozom, csak olyanokkal, akik már nem feltétlenül lógnak anyuci és apuci csecsén. Ha valaki VIP tagságot szeretne, szigorúan huszonegy év a korhatár. A szabályok egyértelműek, és ha valaki megszegi őket, annak következményei vannak, legyen szó bármelyik gazdag ficsúrról, színészről, modellről vagy politikusról.

Határozott kopogás vonja el a figyelmemet a monitorokról. Az egész klubot kamerák figyelik, mindent látok anélkül, hogy bárkinek feltűnne. Persze törvénytelen, de pont leszarom. Ez a hely az enyém, az én szabályaimmal, és mindenről tudni akarok, ami itt folyik.

Carlo dugja be a fejét az ajtón, intek neki, hogy jöjjön beljebb.

– Itt van – jelenti be határozottan és tömören, azzal a jellegzetes olasz akcentussal, amihez az évek alatt már úgy hozzászoktam.

Carlo az egyik fő emberem, valójában az egyetlen, akiben valamennyire megbízom Braxtonon kívül, aki most úton van egy ügylet miatt. Azért csak valamennyire, mert teljesen soha, senkiben sem bízom. Az ördög nem alszik. Főleg nem akkor, ha rólunk, Wardokról van szó.

– Egyedül jött?

Carlo bólint.

– A hatos bokszban ül – teszi hozzá, és én azonnal ellenőrzöm az egyik monitorra pillantva.

A ruhája olyan mélyen dekoltált, hogy ezért akár ki is vezettethetném, de szükségem van rá, hogy itt legyen. Izgatott várakozással issza magába a klub látványát, atmoszféráját, lüktetését. Az arca kipirult, türelmetlen, hosszú haját ide-oda dobálja, kíváncsi pillantásokat vet az asztala felé közeledő férfiakra.

Csak a férfiakra.

– Küldess neki egy Cosmót, és mondd, hogy a ház ajándéka. A biztonság kedvéért tegyél az italába valami gyenge partidrogot, aztán úgy fél óra múlva vezesd be hozzám.

Nem mintha szükségem lenne drogokra, hogy elbírjak egy nővel, de minél kevesebb drámával akarom intézni.

– És ha nem akar jönni?

Érzelemmentesen elmosolyodom. Ó, dehogynem akar.

– Ismerem a fajtáját. Hidd el, készséggel követ majd, és a saját vesztébe rohan, ráadásul még csak fel sem fog tűnni neki, hogy mi történik.

Carlo újabb bólintással jelzi, hogy megértett.

Csak azért váratom, hogy elbizonytalanítsam, megtörjem a magabiztosságát, és így még inkább éhezzen a figyelmemre, amire tudom, hogy egy ideje ácsingózik.

Mielőtt Carlo eltűnne, megállítom.

– Szerezd meg a halott kurvának a címét, és látogasd meg a lakótársát. Azt akarom, hogy hallgattasd el. Nem kell megölnöd, de jól vésd az eszébe, ha tovább járatja a száját, hamarosan újra felkeresed.

Fél órával később Jessica Lawrence teljes valójában tündököl előttem. A szeme csillog a Cosmótól és a drogtól, enyhe, zavart mosollyal lép be, és még csak meg sem rezzen, amikor Carlo becsukja mögötte az ajtót, és kettesben marad egy idegennel. Persze mindketten tudjuk, hogy ki a másik, de személyesen nem találkoztunk, bár egyszer egy partin megdugtam a dögös barátnőjét egy privát fülkében két ital között. És egy nemrégiben megtartott eseményen is láttam őt, ifjabb Adam Gilberttel. Tudom, kinek a lánya, és hallottam róla pletykákat. A cuki külső romlott belsőt takar. Nekem pontosan erre van szükségem. Megkerülöm az asztalt és megállok előtte. Szemtelenül stírölöm a testét, ami már-már unalmasan tökéletes.

– Tudod, ki vagyok? – kérdezek rá ahelyett, hogy kerülgetném a forró kását.

– Liam Ward – bólint magabiztosan. – Ennek a helynek a tulajdonosa, számos éjszakai klub résztulajdonosa, valamint azt csiripelték a madarak, hogy hamarosan nyitsz egy kaszinót is. Azt mondják, elérhetetlen vagy. Már figyellek egy ideje.

Valóban több üzleti érdekeltségben vagyok benne, de igazán egyik sem érdekel úgy, mint ez a hely, a Centurion, amit a semmiből húztam fel erre a szintre, amihez vér és izzadság tapad. Oldalra döntöm a fejemet, és felvonom a szemöldököm.

– Figyelsz?

– Felfigyelek azokra a férfiakra, akik érdemesek rá – flörtöl azonnal. – Alig vártam, hogy találkozzunk. Titokzatos vagy, erős, határozott. Tudod, mit akarsz az élettől, és azt meg is szerzed. És ez tetszik. A legtöbb férfi csak a száját járatja.

– Igen – ismerem el. – Tudom, mit akarok. És nem félek kinyúlni érte, hogy megkapjam. Te is ilyen vagy Jessica? Te sem félsz megtenni dolgokat, ha vágysz valamire?

Azonnal, határozottan felel.

– Nem.

– És mi van Adam Gilberttel?

Megvonja a vállát, még csak meg sem játssza, hogy érdekelné.

– Nem elég izgalmas.

– Az izgalom néha veszélyes – figyelmeztetem.

– Te veszélyes vagy?

Még csak nem is gondolkozom el a válaszon.

– Igen.

– Apádat gyilkossággal vádolják, akkor a Secret is a te irányításod alá fog tartozni?

Apám említése azonnal eszembe juttatja, hogy miért is áll előttem ez a nő. Lustán nézek Jessicára. A tény, hogy így tisztában van a tulajdonomban lévő klubokkal, azt bizonyítja, hogy utánanézett a vagyonomnak. Felmérte, érdemes-e időt fecsérelnie rám. Vicces…

Még nem tudja, hogy hamarosan tönkreteszem.

– Felkészültél belőlem – nyugtázom elismerően, de sajnos ez sem menti meg attól, amire készülök.

– Valójában semmit sem tudok rólad – jegyzi meg érdeklődéssel az arcán.

Ideje színre lépnie a sötét oldalamnak. Fölé hajolok, megszorítom a nyakát, és úgy méregetem, mint ragadozó az áldozatát.

– Azt hiszed, azért vagy itt, hogy csevegjünk?

Egy röpke pillanatra megrémül, de villámgyorsan rendezi a vonásait. Engedelmességet színlel, de a gőg ott csücsül minden rezdülésében. Még mindig azt hiszi, ő uralja ezt a helyzetet.

– Azt reméltem, azért küldted a meghívót, hogy közelebbről is megismerjük egymást.

– Nem egészen.

– Áruld el, miért vagyok itt.

Hüvelykujjam a nyakáról a pinkre festett szájára téved. Elkenem az ajkán a rúzst, majd a tarkóját megragadva közelebb vonom magamhoz. A melle nekem nyomódik, érzem, milyen felhevült a teste, szapora a légzése. Keményen tartom, nem engedem moccanni, ő még nem elég bátor, hogy hozzám érjen.

– Sokan bármit megtennének azért, hogy Centurion tagságit szerezzenek, vagy egyáltalán a várólistára kerüljenek. Te viszont kaptál tőlem egyet ajándékba. Elvárom, hogy megköszönd.

Hosszú műszempillája megrebben, miközben igyekszik elrejteni az izgatottságát. Kivételesnek érzi magát, különlegesnek és szánalmasan érinthetetlennek az apja miatt.

– Köszönöm – villantja meg hófehér fogsorát.

– Ez kevés lesz – figyelmeztetem.

Kérdőn, kihívón, provokálón néz vissza rám. Azt hiszi, nem eshet bántódása. Nem is tévedhetne nagyobbat.

– Mi ez, valami beavatás?

Ez akár jó irány is lehet, és mivel nem akarom megerőszakolni, ha nem muszáj, a saját csapdájába kergetem.

– Hívd, aminek akarod. Elég bátor vagy hozzá, hogy bevállald?

Jessica mosolya betölti a sötét irodámat és beárnyékolja a lelkemet. Mert ez a mosoly kapzsi, számító és önző. Akárcsak én. Csakhogy itt én vagyok az erősebb ragadozó.

– Mit kapok cserébe? – emeli meg az állát, és farkasszemet néz velem.

Akar engem, nem kérdés.

A számító liba.

Hát megkap.

Válaszul lenyúlok és kicsatolom az övet a nadrágomon, kibújtatom a gombot és lehúzom a cipzárt. Oldalra biccentem a fejem, és nagyképűen az arcába vágom.

– Amiért jöttél.

Mintha homály szökne a szemébe, de talán csak a benne tomboló drog az, egy másodperc sem telik el, Jessica a nem létező gátlásaival együtt veti magát térdre előttem, és pillanatokkal később úgy cuppog a farkamon, mintha versenyt szopna valakivel. A hajába tépek, keményen húzom, miközben irányítom, holott érzem, gyakorlott, rutinos mozdulatokkal fej odalent. Nyögdécselve, teljes átéléssel nyalja a finom bőrömet, ahogy újra és újra magába fogad, de én kurvára nem akarom, hogy élvezze, csak elvenni azt, amiért idecsaltam. Egészen mélyen, a torkáig vezetem magam. Öklendezik, könny szökik a szemébe, megpróbál eltávolodni, de én annál erősebben markolom. Megpróbál eltolni, ám ahogy rájön, nem hagyom, mozdulatlanná dermed.

– Ne merészelj leállni, vagy esküszöm, örömmel hagyom majd, hogy a végén megfulladj, miközben kíméletlenül a szádba élvezem.

Innen már nincs menekvés, kislány.

Megremeg a teste, talán ez az a pillanat, amikor érez némi félelmet. Én viszont a győzelem ízét érzem. Jessica még mindig fuldoklik, öklendezik, de nem próbál meg elhúzódni. Keményen birtoklom, kihasználom, meggyalázom, és nyomot hagyok benne minden elcseszett lökésemmel. Azt akarom, soha nem felejtse el, hogy a drága ruhája, a Gucci parfümje és a tetves ékszerei ellenére, Liam Ward úgy baszta meg a száját, mint egy utolsó lotyónak, hogy úgy bánt vele, mint egy útszéli kurvával. Nem mintha gondom lenne a kurvákkal, azok legalább tisztában vannak vele, miért csinálják, de Jessica valószínűleg csak unatkozik, figyelemre vágyik és hatalomra, és ezért néha térdre kell ereszkednie. Egy pillanatra behunyom a szemem, és hagyom, hogy az egyenletes siklás élvezetet okozzon az okozójától függetlenül. Aztán amikor érzem, hogy az orgazmus a gerincem felé száguld, elengedem az egyik kezemmel Jessicát, és az asztalomon heverő mobilom után nyúlok. Villámgyorsan feloldom, és a kamera ikonra nyomom az ujjamat.

– Nézz fel! – utasítom kissé érdes, rideg és kemény hangon.

Megteszi. Az arca eltorzul, ahogy tele leszek vele, a szeme könnyes, a szemfesték szétkenődve folyik le az arcán. Tökéletesen kétségbeesett és kibaszottul tökéletesen kivehető, hogy ki van a felvételen. A döbbenet, amikor rájön, mit tettem, megállítja, de már nem érdekel. Ledobom a mobilom, és a haját markolva kefélem addig a pontig, míg a szájába nem lövellem magam szétzúzva ezzel a becsületét, a reményeit és a jövőjét is.

Miközben elélvezek, két dologban biztos vagyok: miután kiengedem innen Jessicát, soha többé nem teszi be ide a lábát, ha van tagságija, ha nincs. Az apámat pedig kurvára kihozom a börtönből.

2

QUEEN

A Sky News politikai magazinműsora napok óta foglalkozik a Londonban három hete zajló tüntetésekkel. Minden szombaton tízezrek vonulnak utcára a Gázai övezetben zajló izraeli hadműveletek ellen, de ma a hétvégén történt gyilkosság viszi a híreket. Belegondolni is szörnyű. A halál önmagában is borzalmas. De gyilkolni…

Szegény lányt puszta kézzel fojtották meg.

Fiatal volt, gyönyörű, tele tervekkel, álmokkal. Én pár hét múlva töltöm a huszonegyet, ő mindössze huszonkettő volt. Fura az élet. Három évvel ezelőtt, Grenttel ünnepeltem utoljára a születésnapomat úgy, hogy boldog voltam. Talán soha többé nem lesz már olyan., de akárhogy is, az én születésnapom eljön, ez a lány viszont örökre huszonkettő marad. Mindenhol szembe találom magam a képével: a híradóban, az újságokban, a közösségi oldalakon. Részletek a férfiről, aki megölhette. Ugyan nem írják le a nevét, de a kiszivárogtatott infók és pletykák szerint az Elegant Modellügynökség fejét, Aaron Wardot vádolják a lány megölésével. Azt az Aaron Wardot, akinek a fia üzemelteti a Centurion klubot, aminek a nevét Grent számtalanszor emlegette.

És hogy miért?

Számos angol magánklubba beléphetsz, ha betöltötted a tizennyolcat, de ide nem, és ez ad egyfajta misztikumot a helynek. Mert, ami tilos, az mindig izgató, és Grent folyton ezt az izgalmat kereste. Azt hiszem, bennem is ezt látta. Egy rendőr lányával tilosban járni eleve tökösségnek számít. Amíg más apjának csupán mérges tekintete, az én apámnak fegyvere volt, és ha tudta volna, hogy a suli rosszfiújával járok, talán használja is. Velem lenni olyan, mint orosz rulettet játszani úgy, hogy nem ismered a szabályokat, és végül a golyó váratlanul fejbe talál.

De Grent sosem félt semmitől.

Egyszer azt ígérte, amint betöltöm a huszonegyet, a születésnapomat a Centurionben ünnepeljük. Csak ő és én. Együtt.

De rohadtul nem tartotta be az ígéretét.

A klub minden évben egyetlen estére megnyitja a kapuit azok előtt is, akik még nem tagok, de érdeklődnek a tagság iránt. Csupán igazolod a korod és beléphetsz. Csakhogy a születésnapom három hét múlva lesz, a Centurion idei megnyitója viszont ma este.

És Grent nincs itt.

Türelmetlenül pillantok fel a telefonomból. Apámra várok, hogy vacsorázni induljunk. Már az ajtóban állunk, amikor megzavar minket egy hívás. A folyamatos fel-alá járkálásából már meg tudom állapítani, hogy hosszú beszélgetésbe bonyolódott a kollégáival. A megfojtott lány ügyén dolgoznak. Napok óta ez megy. Korán reggel elmegy itthonról és késő este ér haza. Gyarkorlatilag a Scotland Yardon él, és ha véletlenül itthon tölt pár órát, akkor az így telik. Már megszoktam, és nem is bánom a magányt, de most éhes vagyok.

Vicces, mivel anyám azért hagyta el apámat, mert gyűlölt egyedül lenni. Belefáradt az állandó aggódásba, a magányba, a várakozásba. Amikor a szüleim elváltak, és anyám Olaszországba költözött, mindent elkövetett, hogy vele tartsak, én azonban maradni akartam. London az otthonom. Még ha néha kicsit komor, kicsit borongós, szürke és unalmas is.

Akárcsak apám.

Akárcsak én.

Háttérbe szorul a hangja. Tovább nézegetem az Instagramot, és Jessica legfrissebb posztján akad meg a tekintetem, tegnap este tette közzé, és nem akarom elhinni, amit látok. Egy rohadt Centurion tagságit tart a kezében, és úgy vigyorog a kamerába, mint aki épp egy nyertes lottószelvényt szorongat.

És rohadtul azt tart.

De nem érdemli meg.

Ő nem.

Úgy szuggerálom a képet, mintha el tudnám égetni a kezében tartott fekete plasztikkártyát, amin arany betűkkel virít a klub és Jessica neve. A poszt alatti felirat pedig:

„Életem legizgalmasabb éjszakája előtt állok. Boldog születésnapot nekem!”

Nem tudom, kivel dugatta meg magát ezért, de nem ő fizette a tagdíjat, abban száz százalékig biztos vagyok.

– Vissza kell mennem az irodába – apám reszelős hangja kiránt a féltékeny pillanatból.

Meg sem lep, hogy így végződik az este. Megszoktam, hogy a mi életünkben semmi sem fix.

– Nem gond – sóhajtok, és automatikusan mosolyt öltök az arcomra. – Majd rendelek egy pizzát.

Megdörzsöli a szakállát, bűnbánó pillantással méreget.

– Sajnálom. Azt reméltem, együtt vacsorázunk, de tudod az a lány, ez az egész… – Gondterhelt homlokráncolása ismerős. – Te is lehettél volna.

Minden áldozatban engem lát, és ez ugyan néha frusztráló, kimerítő, valahol mégiscsak a szeretete jele, erre emlékeztetem magam. Felállok és átölelem. Magához szorít, állát a fejem búbjára helyezi. Nyugtalan sóhajai a hajamat cirógatják.

– De nem én voltam – mormolom a kulcscsontjánál lévő kis gödröcskébe. – Soha nem én vagyok az, apa.

– Alig egy évvel volt idősebb nálad, Queen – morogja, és eltol egy kissé –, ha jobban megválogatja, milyen társaságba keveredik, talán még élhetne. Ha felelősségteljesebben dönt.

Elég ebből.

– Az eszedbe sem jut, hogy egyszerűen csak a körülmények áldozata? Hogy nem követett el semmilyen hibát? – távolodom el tőle.

Rosszallás suhan át az arcán.

– Ha nem követett volna el hibát, akkor még most is élne. Megbízott valakiben, akiben nem kellett volna. Neked fogalmad sincs, kikkel állt kapcsolatban. A naivságod okozza egyszer mindkettőnk vesztét. Emlékezz csak vissza, a hiszékenységed már korábban is bajba sodort. Épp csak megúsztad.

A szememet forgatom, miközben igyekszem elnyomni a fájdalmat, amit a megjegyzése okoz.

– Tényleg Grenttel jössz? – Hitetlenkedem elrejtve az igazi érzéseimet. – Ennyi év után is?

– Majdnem meghaltál! – vádol meg úgy, mintha csak az ő életéről beszélne, nem az enyémről.

– De élek! – kiáltom az arcába.

– Mindössze a szerencsén múlt, Queen, nem rajtad.

Dühösen és durcásan hátat fordítok neki. Huszonegy éves vagyok, vagyis mindjárt annyi leszek, nem kezelhet gyerekként. Még akkor sem, ha az ő házában élek, még úgy sem, hogy pontosan tudom, az aggodalom beszél belőle, a féltés, az a sok borzalom, amit a munkája során megélt, és amitől próbál megóvni.

Lehunyom a szememet, veszek pár mély lélegzetet, és csak azután szólalok meg.

– Tudom, hogy féltesz, de nem zárhatsz kalitkába, apa.

A hangom nyugodt, békés.

Mögém lépve megszorítja a vállamat, és puszit nyom a fejemre.

– Pedig legszívesebben megtenném. Nekem csak te vagy, Queen, nem viselném el, ha valami bajod esne. Csak azt kérem, légy óvatos.

Elenged, az ajtó halk kattanását hallom és a csendet, amit maga után hagy. A telefonom képernyőjére meredek. Zaklatott vagyok, szomorú és dühös. Tudatában annak, hogy apám nem hallja, reagálok a kérésére.

– Óvatos leszek…

A taxi egyenesen a Centurionhez gurul. Kyle jött értem, egy művész barátom, aki kicsit több is, mint művész. Régóta tudom, hogy hamis személyikkel seftel, de eddig nem éreztem rá késztetést, hogy éljek a tehetsége adta lehetőséggel.

Mert még sosem akartam bejutni egy klubba, ahová tilos.

Kyle a tenyerembe csúsztatja az igazolványt, de nem engedi el azonnal.

– Ugye nem felejtettem el a születésnapodat, vagy ilyesmi, ami miatt most bosszúból csapdába csalsz, és lebuktatsz az apád előtt?

Felnevetek.

– Ha elfelejtetted volna, akkor már huszonegy lennék, és így erre sem lenne szükségem, okoska.

Kikapom a kezéből, és vizsgálni kezdem.

– Ebben van valami – mélázik el. – De azért én biztosra megyek. Tudod, hogy pocsék barát vagyok. Szóval vegyük úgy, hogy tényleg ma töltöd a huszonegyet, és ezt neked szántam.

Átnyújt egy borítékot.

Izgatottan nézek bele, és húzom ki belőle az ajándékomat. A Lefevre Galéria meghívója elegáns, és minőségi papírra nyomtatott. Megsimítom az első oldal domborbetűit, majd kihajtom.

– Egy szobrászati kiállítás? Vincent Fletcher műveivel?

Nem találom a szavakat.

– Igen – vonja meg a vállát. – Gondoltam, téged úgyis jobban érdekel, mint engem.

Volt szerencsém személyesen is találkozni a szobrásszal Olaszországban, ahol anyám él, de fogalmam sem volt róla, hogy itt is kiállítják a műveit.

– Imádom a munkáit. Köszönöm.

– Igazán nincs mit. Úgy hallottam, szeret férfi aktokat készíteni, nekem nem sok kedvem van más hímtársam szerszámát nézegetni. Szóval igazából szívességet teszel azzal, ha elmész helyettem.

Megölelem, a táskámba csúsztatom a meghívót, és újra az igazolványt forgatom a kezemben.

– Szóval azt mondod, ez profi munka?

– Kérlek… Ne sértegess.

Elképesztő.

Simán bejutunk. A hely lenyűgöz, ugyanakkor felemészt, hogy egyedül kell felfedeznem. Persze nem szó szerint egyedül, de mégsem azzal a férfival, akivel itt akartam lenni. Kyle egy éppen felszabaduló boksz felé int a fejével.

– Ülj oda, addig én hozok inni.

Teszem, amit kér, közben nyughatatlanul felmérek minden apró részletet, amit látok. Még sosem jártam itt, de olyan, mintha már megtettem volna. Minden olyan, amilyennek Grent leírta. Sokan vannak, a zene hangos és lüktető, a fény szűrten hatol át a festett üvegen. Kyle visszatér, elém tol egy üveg sört.

– Bocs, kissé le vagyok égve. Tudod, a művészek sosincsenek megfizetve, és egy megrendelést még nem vettek át.

Kyle önként vállalt anyagi függetlenséget a szülei vagyonát teljesen kizárva az életéből. Azt vallja, a küszködés, a nélkülözés teszi igazán szenvedélyes művésszé. Jelenleg inkább csóró.

– Talán nem volna így, ha elfogadod tőlem a pénzt a munkádért, ami megilletne.

– Kizárt, hogy pénzt fogadjak el tőled, Queen. Ellenben a szüzességedet bármikor elveszem, csak egy szavadba kerül.

Már ezerszer megbántam, hogy egy gyenge pillanatomban elmondtam neki, én még sosem voltam együtt senkivel.

Grenttel egyszer majdnem megtettük, de inamba szállt a bátorságom, később pedig.. Máshogy alakult.

– Az istenért, Kyle, jó hogy nem írod ki a homlokomra, hogy még nem voltam pasival.

– Tényleg, miért is nem?

– Ezt nem veled fogom megbeszélni.

Mint minden művész, kicsit ő is őrült, elvont személyiség, mérhetetlenül ambiciózus, lankadatlan testi vággyal párosítva. Kyle jóképű, intelligens, széles látókörű, vicces, de egészségtelen mértékben kielégíthetetlen. Képtelen a monogámiára. De a barátom, és a baráti hűsége megkérdőjelezhetetlen, és ez az, amiért most ő ül itt velem.

– Pedig tudod, hogy nyitott vagyok mindenre – mondja vigyorogva.

Mindketten tudjuk, hogy ő és én olyan messze vagyunk egymástól érzelmileg és erkölcsileg, mint nap a holdtól. Kyle simán pucérra vetkőzik előttem, ha éppen úgy adódik, én viszont még melltartóra sem, mert akkor már úgy érzem, meztelen vagyok. Egyszer kicsit spiccesen megpróbáltunk közeledni egymáshoz, de kudarcba fulladt a dolog, amikor Kyle megcsókolt. Nyálas volt, csúszós és túlságosan tequila ízű ahhoz, hogy egy kicsit is élvezzem. Felfordult tőle a gyomrom. Szörnyű emlék, mindkettőnknek. Viszont arra legalább jó volt, hogy megtudtuk, semmit sem akarunk a másiktól, mint férfi és nő.

– Pontosan azért nem – förmedek rá, kissé ingerültebben a kelleténél.

Néha elfelejtem, hogy Kyle mennyire szégyentelenül beszél a szexualitásról, a testiségről és mindenről, ami ezzel kapcsolatos.

– Látod. Az elnyomott szükségleteid ingerlékennyé tesznek. Legalább van otthon vibrátorod? Mondd, hogy olykor kiengeded a gőzt, Queen…

Érzem, hogy tetőtől talpig elvörösödök.

– Elég! Ha nem szállsz le a témáról, esküszöm, világgá kürtölöm, hogy megdugtad Elisabeth Brenner lányát a művészeti táborban.

Elisabeth annak a viszonylag ismeretlen Művészeti Központnak a vezetője, ahol jelenleg Kyle dolgozik.

– Touché! – Néz rám gyilkos, bár még véletlenül sem félelmetes szemekkel. – De csak hogy tudd, fogalmam sem volt róla, ki a csaj.

– Hát persze, sosincs fogalmad róla. – Forgatom a szememet, de mintha már nem is rám figyelne, tekintete valahová máshová szegeződik.

– Ezt nem hiszem el! – Bámul a hátam mögé. – Lisa itt van, és azzal a seggfej Kendall Cox ficsúrral érkezett.

Követem a pillantását. Lisa, Kyle kriptonitja, bár azt hiszem, ezt sosem ismerné be. Amolyan se veled, se nélküled kapcsolatban vergődnek már úgy egy éve, miközben igazán egyikük sem kötelezte el magát a másiknak. Kibírhatatlan és beteges kapcsolati mintát követnek, amiben hol szenvedélyesen imádják, hol tiszta szívből gyűlölik egymást. Egyik sem bír lemondani a másikról, ahogy a szabadságukról sem.

– Ha jól emlékszem, legutóbb mocskos kis ribancnak tituláltad – emlékeztetem. – Nem hiszem, hogy a te társaságodra vágyna.

– Ez nem egészen igaz így. Ha pontos akarok lenni, akkor mocskos, farokimádó ribancnak hívtam. Mert kurvára imádta a farkamat.

Persze, így máris jobb…

– Mégis mit vársz tőle, vonuljon kolostorba a kedvedért?

Kyle tekintete rám szegeződik, mint aki elgondolkodik.

– Határozottan támogatom az ötletet.

Hitetlenkedve meredek rá.

– Talán a te farkadra meg csomót kellene kötni, nem?

Úgy néz rám, mintha két fejem lenne. A szemem sarkából látom, hogy Kendall lágyan megérinti Lisa derekát, hogy a saját bokszuk felé terelje, és leültesse.

Kyle szemében a féltékenység parázsként lobban be és fáklyaként lángol. Mozdulatlanná dermed, a foga csikorgását még a hangos zene dübörgésén át is hallom. Történetesen megértem, Kendall valóban csak lyukra játszik, de Kyle sem jobb nála.

Ilyen, ha akasztják a hóhért.

Minden idegszálammal érzem, baj lesz. Kyle a sörével a kezében felemelkedik, én pedig megpróbálom a lehetetlent. Megállítani. Átnyúlok az asztal felett, és megfogom a kezét.

– Ne csinálj jelenetet!

Elmosolyodik, felhajtja a sörét, és rám kacsint.

– Hisz ismersz.

A kezembe temetem az arcomat, mert tudom, hamarosan kidobnak minket. Kendall profi focista, aki nem fogja csak úgy hagyni, hogy Kyle elsétáljon Lisával a naplementében.

Magamba szívom az illatokat, a fényeket, az eleganciába bújtatott csillogást és a pillanat emlékét, amikor mindezt megláttam. Ha most először és utoljára járok itt, akkor mindent magammal akarok vinni. Az ujjamat végigsimítom a boksz anyagán, az asztal füstösüveg, hideg lapján. Figyelem, ahogy a hostessek színes koktélokkal, füstölgő, jégre fektetett pezsgősüvegekkel és aranyszínű italokkal keringőznek az asztalok között. Minden olyan nyüzsgő, élő és hangos, ahogy egy londoni klubtól elvárható, mégis valami olyan hangulat árad belőle, amit sehol máshol nem éreztem még.

Sötétsége és komorsága nem hogy taszítana, egyre inkább magába húz. Mint valami belső láthatatlan, lüktető erő, amitől félsz, mégis kíváncsi vagy rá, és egyre mélyebbre akarsz hatolni, hogy szembenézz vele.

Vajon Grentnek is ilyen érzés volt?

Ilyen impulzív, ennyire addiktív?

Miért volt fontos neki ez a hely?

Feltápászkodom az asztalunktól, Kyle magas, nyurga alakját azonnal észreveszem. Lisa előtt áll, aki heves, tiltakozó mozdulatokkal magyaráz, miközben megpróbálja eltaszítani magától. Kendallt nem látom sehol. Egyelőre… Elindulok feléjük, és reménykedem, hogy időben érkezem, még a katasztrófa kitörése előtt. Kyle megragadja Lisa csuklóját, de az válaszul indulatosan kirántja magát, majd felpofozza a legjobb barátomat.

Az idő mintha egy pillanatra megállna, a feszültségük olyan erős, olyan elemi, hogy még én is érzem a bőrömön. Kyle dühödten magához vonja Lisát, és szenvedélyes, durva csókkal igázza le az ellenállását. Lisa küzdelme a másodperc tört része alatt szűnik meg. A heves vérmérsékletük a sírba visz, az tuti. Felfalják egymást a szemem előtt, mindenki szeme láttára, és ami a legrosszabb, váratlanul feltűnik Kendall.

Na basszus.

Kendall lerángatja Kyle-t Lisáról, és gondolkodás nélkül behúz neki egyet. Kyle megtántorodik, egy szomszédos asztalnak esik. Üvegcsörömpölés, kiabálás. Kyle az állkapcsát masszírozza, valaki megragadja a pulóverénél fogva, és taszít egyet rajta. Az egész annyira szürreális, annyira gyorsan zajlik. Kendall ordítva veszekszik Lisával, a karját rángatja. Egy alak megpróbálja megnyugtatni, de köszönetképp az is kap egy maflást. A férfi Kendallnak ront, dulakodás közben mindketten nekicsapódnak a falitükörnek, amitől az pókhálósra törik.

Ez nem jó, nagyon nem jó.

Cikázik a tekintetem. Egy nagydarab, kopasz fickó és egy tömzsi, vágott szemű kidobó jelenik meg a semmiből. Elszabadul a pokol. Kendall nekiugrik a kopasz biztonságinak. Pofonok csattannak, üvegek törnek, az egész tömegverekedésbe torkollik. Kyle felé araszolok, közben átkokat szórok rá. Imád a középpontban lenni, feszegetni a határokat, másokat provokálni, de verekedni azt véletlenül sem. Ki kell menekítenem, mielőtt elgyepálják, vagy mielőtt kihívják a rendőröket.

Nem hiányzik egy újabb veszekedés az apámmal.

Elgáncsolok egy Kyle felé rohanó alakot, széttörök egy széket a ferde szemű kidobó hátán, amikor Kyle torkának ugrik. Felsikítok, amikor a fickó majdnem rám zuhan. Közben látom, ahogy Kendall úgy fújtat, akár egy bika, miközben a kopasz a földre nyomja.

– Menjünk innen! – kiáltom Kyle-nak, aki valahogy kiszabadul, Lisa keze után kap, és kifelé húzza.

– Jövünk – harsogja túl a tömeget. – Valaki kihívta a jardot.

Bocsánatkérő vállrándításától majdnem elnevetem magam, de csak majdnem. Helyette inkább az égnek emelem a tekintetemet. Rohanni kezdünk a kijárat felé, ám megtorpanok. Kyle értetlenül, türelmetlenül néz vissza rám az ajtóból.

– A táskám! A bokszban maradt.

Kyle bizonytanul lép egyet előre, majd vissza. Tudom, nem akar itt hagyni, de maradni sem szeretne.

– Tűnjetek el! Én majd hívok egy taxit. Nem lesz gond.

Bólint, és Lisával kirohannak. Torkomban dobogó szívvel fordulok vissza, mikor egy kemény mellkasnak ütközöm, tulajdonosa megragadja a felkaromat és kíméletlenül megszorít.

– Ebben nem lennék olyan biztos. Máris bajban vagy.

A hangja mély, hideg és félelmetesen nyugodt. A fickó nem tűnik kidobónak, se vendégnek. Az egész aurájából árad a szigor, a fegyelmezettség és az a bizonyos sötétség, amit ez a hely az első másodperctől kezdve áraszt magából. Mintha maga a Centurion lelke lépett volna elő az árnyékából. Mintha ő maga lenne a sötétség.

– Engedj el! – követelem.

– Ne is álmodj róla.

– Nem csináltam semmit.

Összepréselt szájjal mered rám.

– Na persze – mondja gúnyosan, ránt egyet a karomon.

– Velem jössz!

A pánik szétárad bennem, és mielőtt átgondolhatnám a következményeket, a legközelebbi asztalról felkapok egy sörösüveget, és oldalról fejbe vágom vele a fickót. A szorítása azonnal enged. Megtántorodik, döbbenten végighúzza a kezét a halántékán, vértől csillogó ujjaira mered. Menekülnöm kellene, mégsem mozdulok. Rám néz. Méregben úszó felemás színű tekintete a padlóhoz szegez. Hallottam már a heterokrómiáról, de még sosem láttam senkit, akinek egyik szeme mérges zöld, a másik szeme fátyol kék.

Föld és ég.

Fekete haja az arcába hullik, ami egyszerre szép és ridegen kegyetlen. A száját vonallá préseli, látom, ahogy orrlyuka kitágul, a mellkasa megemelkedik az indulattól. És ez az a pont, amikor kapcsolok.

Indulj! Most!

Kirontok a klubból, és rohanni kezdek a Harrington Gardensen, de gyorsan rájövök, a magas sarkúmban képtelenség futni. Bizonytalanul tipegve kerülgetem a klub előtt ácsorgókat. A hátam mögé lesek, hogy a fickó a nyomomban van-e. Meghallom a távolból a hangját. Olyan, mintha már ezer éve ismerném, és tudom, rettegnem kell tőle.

– Keressétek! – adja ki az utasítást, a jó ég tudja kiknek.

Befordulok a sarkon. A tekintetem megakad a klub mögötti sikátorban parkoló matt szürke Mustangon. Legelöl áll, a mögötte parkoló többi autó eltörpül mellette. Félelmetes látvány, félelmetes, sokkoló, kísérteties.

Nem sok ilyen mászkál a városban.

Az eszem azt súgja, menjek tovább, de egy rám törő emlék, a vonzás, ami olyan erős, mint a mágnes, a kocsi felé terel.

Csak elrejtőzöm mögé. Ennyi.

A szívem a torkomban dobog, miközben rettegek, hogy rám találnak, hogy ő rám talál. Látom, ahogy öltönyös alakok húznak el a sikátor előtt, majd percekkel később vissza. Nem tudják, hol keressenek, de idő kérdése, és megtalálnak. Várok. Mellkasomnak szorított kézzel várok a pillanatra. De nem jön el.

Csak sokára nyugszik meg a légzésem, lassul le a pulzusom, és hosszú-hosszú időbe telik, mire meg merek moccanni, felállni a rejtekemből. Amikor mégis megteszem, megsimogatom a kocsi motorházat. Ez egyszerre nyugtat és félemlít meg.

Szédülök.

Ismerős érzés kerít hatalmába, ami elragad.

Az autónak erős, sportos a kasznija, mégis kecses, finom a vonalvezetése. Az ujjaim könnyen siklanak a hűvös fémen, a kilincsre feszülnek, és az ajtó a legnagyobb meglepetésemre engedelmesen kinyílik.

Nem hiszem el!

A levegőben lógó lehetőség úgy kísért, mint egy átkozott lidérc, ugyanakkor kínoz, mint a soha be nem gyógyuló seb a szívemen.

Gyorsan becsukom.

Nem tehetem. Nem szállhatok be.

De aztán felkapcsolódik a sikátor végében az épület hátsó bejárata feletti lámpa, gyakorlatilag bemenekülök a kocsiba, miközben tudom, hogy a legnagyobb ostobaságot követem el ezzel.

Csak elrejtőzöm, semmi több.

Ígérem magamnak újra.

A visszapillantó tükörben látom, hogy a kopasz és a ferde szemű fickó Kendallt vezeti ki a klub személyzeti bejáróján, és leállítják a kukák mellé. Két másodperccel később követi őket a kék és zöld szemű szörny. Leveszi a zakóját, és mint egy gép, lélektelenül ütni kezdi a srácot. Nem bírom nézni, mégsem hunyom le a szemem. Addig veri, míg már nem bír megállni a lábán. Az az őrült élő bokszzsáknak használja, majd egy hirtelen mozdulattal eltöri a kezét.

Kendall felordít, a feje előrecsuklik, alighanem elájult a fájdalomtól, és csak azért nem esik pofára, mert a két behemót erősen tartja. Úgy zihálok, mintha engem bántottak volna, a félelem körülleng, és megdermeszt. Nem teszek semmit. Nem hívok segítséget, nem hívom fel magamra a figyelmet. Lapítok, mert ebben a helyzetben csak ezt tehetem. A telefonom a táskámban, a táskám a klubban, ahol felejtettem. Levegőt sem merek venni, amikor a nyomorult srác ájult, mozdulatlan testét a két kidobó elhúzza a kocsi mellett. Eltűnnek vele a sikátorból, és beültetik egy taxiba. A visszapillantóra szegezem a tekintetemet. A férfi ráérősen felveszi a zakóját, megigazítja, hogy makulátlanul álljon az alakján, majd, mintha a tükrön át egyenesen rám nézne, mintha tudná, hogy ott vagyok, és mindent láttam.

Vajon velem mit tenne?

Percekig mozdulatlan maradok, várom, hogy rám találjon, hogy velem is példát statuáljon, ám nem történik semmi. Mindössze pislogni merek, azonban ennyi idő is elég, hogy a következő pillanatban eltűnjön. Hangosan zihálok, feldúltan csúszom feljebb az ülésben. Egyedül vagyok, mégis a Mustang most biztonságosabbnak tűnik, mint bármi más ezen a világon. Pajzsként véd, körbeöleli a testemet, de óvatos vagyok, mert tudom, bármikor összetörhet.

Vagy elragadhat, ahogy őt is…

- Helló, Priscilla! – becézem a kocsit meleg hangon, és közben szándékosan kizárom a külvilágot. – Kösz, hogy megvédted a seggemet.

Tudom, ez nem lehet ugyanaz az autó, mégis nehéz elengedni az érzést. Simogatom a műszerfalat, aztán megpillantom a kulcsot a bőrülésen. Szorosan lehunyom a szememet. Lassan a kormányra fonódnak az ujjaim, a félelem érzését átveszi az adrenalin, és döntésre sarkall.

– Oké – pattan fel a szemhéjam tovább beszélve Priscillához. – Tudod, eddig szép munkát végeztél, és továbbra sem akarom, hogy megtaláljanak. Szóval, mutasd meg a hangodat, kislány.

A kocsi életre kel, először mintha mérgesen duruzsolna, majd dorombol, akár egy cica, de én tudom, hogy egy nőstény oroszlán lelke lakik benne. A szívem zakatol, a veszély és izgalom érzése keveredik bennem. Visszahozza Grentet, és azt az önmagamat, aki akkor voltam. Aki mellette voltam.

Szabad.

Erős.

Élő.

A lábam a gázpedálra lép, és a Mustang V8-as motorja az egész lényemmel együtt mozgásba lendül. Csak egy rövid kör, és leteszem egy közeli utcában. Egy rövid utazás Priscillával, aztán hagyom, hogy a múltat, ahogy a mát is, eltemesse a holnap.

3

LIAM

Miután elszívok egy cigit, lemosom a hajamra száradt alvadt vért, és kitisztítom a sebet, amit az a kibaszott vörös liba okozott az üveggel, amikor fejbe vágott. Rohadtul felhasította a fejbőrömet. Még most is lüktet tőle a halántékom.

Hogy a faszba volt mersze ehhez?

Van fogalma egyáltalán, kivel húzott ujjat?

Ha nem szökik meg, ott helyben átrendezem a szép kis pofiját, bármennyire is lenyűgözött az az álhatatosság és vehemencia, amivel szembe szállt velem. Aranyló írisze úgy lángolt az adrenalintól, mint egy hatalmas tűzgolyó a sötétségben. Elég okos volt, hogy felfogja, veszélyben van, ám azt nem tudhatja, hogy Kyle Griffiths egy ideje már nekem dolgozik. Nem lesz nehéz kiderítenem, ki a csaj. Eredetileg nem akartam bántani, csupán megállítani, és felelősségre vonni őt és a kis cimboráit, viszont most már meg akarom leckéztetni. Kibaszott sok munkám volt ebben az estében, és ők szétzúzták az egészet. Vendégeket, presztízst és bevételt vesztettem miattuk, a kárról nem is beszélve, amit okoztak. Rohadtul tartoznak nekem, és addig nem nyugszom, míg ki nem fizetik a tartozásukat. Azt a másik faszkalapot, Coxot sikerült elkapni, és egy kicsit megdolgozni a sikátorban. Eltörtem a kezét, hogy soha többé ne legyen kedve verekedni a klubomban.

Szárazra törlöm az arcomat, és miután visszasétálok az íróasztalomhoz, hívom Kyle Griffithst.

– Ward! – veszi fel azonnal, erősen zihál. Vagy futás, vagy kefélés közben zavartam meg, de mivel nemrég még itt rontotta a levegőt, alighanem az utóbbi az igaz.

– A nevét akarom – szólok bele olyan fagyos hangon, hogy tudom, attól biztosan lelohad a pöcse, bárkiben is jár éppen vele.

– A nevét? – dadogja zavartan.

Gyűlölöm, ha valaki értetlenkedik, ennek ellenére veszek egy mély levegőt, és viszonylag nyugodtan szólalok meg.

– A lány nevét, akivel a klubomban jártál.

– Ó!

– Nos?

– Ő nem tett semmi rosszat. Az egész az én hibám, valahogy elfajultak a dolgok. Kifizetem a kárt, amit okoztunk.

Beszívom a levegőt, a lovagiassága a legkevésbé sem hat meg.

– De még mennyire, hogy ki fogod. Ingyen dolgozol nekem, amíg azt nem mondom, hogy kvittek vagyunk. Folytatva azzal, hogy kinyögöd végre annak a kis kurvának nevét. Csak nem őt döngeted éppen?

– Queent? Hisz ő még… – Az önkéntelen reakció a torkán akad. Egyrészt, mert elárulta a nevét, másrészt sokkal többet, mint szeretett volna. Vontatottan folytatja. – Mint mondtam, ő ártatlan. Mindenféle téren.

Ez meg mi a faszt jelent?

Barbie babákat gyűjt?

Apácának készül?

Kötve hiszem.

– Fejbe vágott egy kibaszott sörösüveggel, és összetört egy széket az egyik emberem hátán. Nem nevezném ártatlannak. – Síri csend a vonal túloldalán. Kyle alighanem lélegezni is elfelejtett, de nekem fogy a türelmem. Felcsattanok. – Ha én derítem ki, sokkal nagyobb büntetést kap, mint amit eredetileg szántam neki. Rajtad áll, Kyle. A teljes nevét akarom.

– Queen Dawson.

Bontom a vonalat.

A káosz, amit okoztak lassan elül a klub szívében. Ingyen piát és egy hónap ingyen tagságit ajánlok fel a kellemetlenségért. Ez egy istenverte VIP Klub, nem kocsma, ahol ilyesmi előfordulhat. Ezért vannak szigorú szabályok, azonnali retorziók és a tiltólista, ahová most Queen Dawson is felkerül.

Elindulok megkeresni Carlót, és azonnal meg is találom. Épp felém tart az irodámhoz vezető folyosón.

– Liam, két járőr vár az épület előtt.

A picsába.

– Azt hittem, már elhúztak.

– Igen, nos, más miatt vannak itt.

Felvonom a szemöldököm, majd elindulok kifelé, hogy minél előbb megszabaduljak tőlük, bármit is akarnak. Ha a Cox fiú szabadította rám a zsarukat, reggelre a nyaka lesz törött, nem a karja. Carlo szorosan a nyomomban.

A járőr a bejáratnál áll. Túl nagy feltűnést kelt. A kíváncsiskodók máris gyülekeznek.

Rohadt piócák.

– Nem intézhetnénk ezt arrébb? – Kérem az egyenruhás fickót, amint megállok előtte. – A vendégeim nyugalma érdekében.