Kimminek

Köszönetnyilvánítás

Még a legnehezebb, legkimerítőbb napokon is végtelenül hálás vagyok annak a megszámlálhatatlanul sok embernek, akik segítenek a felszínen maradni. Hálával tartozom a férjemnek. Nemcsak a fulladástól véd meg, de mindig emlékeztet, hogy vegyek néhány mély lélegzetet. Olyan férfihoz mentem feleségül, aki hisz bennem és a munkámban, aki megérti (vagy legalábbis csendben elfogadja), hogy mennyire vágyom elmesélni az összes történetet, és aki meghozza a szükséges áldozatokat, amikor hatvan órát kell dolgoznom egy héten, hogy befejezzek egy könyvet. Brian, te vagy a legjobb, és nagyon szeretnélek megtartani.

Körbevesz a családom, akik mindennap támogatnak. Köszönöm a gyermekeimnek, Jacknek és Marynek, hogy megnevettetnek és okot adnak arra, hogy keményen dolgozzak. Büszke vagyok arra, hogy én lehetek az anyukátok. Az anyámnak és a testvéreimnek köszönöm a buzdítást – mindenki a maga módján igyekszik lelket önteni belém. Annyira hálás vagyok, hogy ebbe az őrült, hétgyerekes családba születtem.

Ezt a könyvet a testvéremnek, Kimnek ajánlom, aki büszkén viseli a szuperanyák szuperhősköpenyét. A másik testvéremnek, Debnek is van ilyen köpenye, de Kim inspirálta Beckyt, Chris anyukáját. Kim, tudom, hogy nem könnyű szingli anyukának lenni, de ennél jobb munkát nem is végezhettél volna.

Köszönet jár az unokaöcsémnek, Kainak, aki nem panaszkodik, amikor random kérdésekkel bombázom a focival kapcsolatban, sőt akkor sem gúnyolódik, amikor a szlenggel kapcsolatban faggatom. Köszönöm, hogy nem érezteted velem a koromat, és köszi, hogy együtt edzel velem. Soha nem fogok tudni lépést tartani veled, de a próbálkozás is szórakoztató.

Ha a családom adja az életem betonbiztos alapját, a barátaim jelentik a nevetést, ami betölti az összes szobát. Külön köszönet illeti Mirát, a legjobb, könyvimádó barátnőmet. Lehet, hogy nem lenne muszáj két órát telefonálnunk egymással minden héten, de a hívások feltöltenek energiával; úgy érzem, ez kell ahhoz, hogy az #áloméletet éljem, és kibírjam az igazán stresszes pillanatokat. Köszönet a súlyemelő barátomnak, Kylie-nak, az edzőmnek, Mattnek és az egész CrossFit Terre Haute csapatnak. Köszönöm, hogy megtanítottátok szeretni a nehéz dolgok emelgetését, és megmutattátok, hogyan vezethetem le a legjobban a feszültséget. Sokkal nagyobb szükségem volt rá, mint azt valaha sejtettem volna. Szerencsés vagyok, mert rengeteg csodálatos ember van az életemben. Bátorítotok, hisztek bennem, és tudjátok, mivel tudtok megnevettetni.

Hálás vagyok mindenkinek, aki valamilyen formában visszajelzést adott Chris és Grace történetéről – kiemelten köszönöm Annie Swanbergnek, Heather Carvernek, Janice Owennek, Mira Lyn Kellynek és Samantha Leightonnak –, mindannyian fantasztikusak vagytok. Köszönöm, hogy segítettetek ezt az ötletet papírra vinni, és olyan formába önteni, amit érdemes elolvasni.

Köszönöm a csapatnak, amely segített köntösbe bújtatni és népszerűsíteni ezt a regényt. Sarah Hansennek, az Okay Cretions munkatársának, aki a gyönyörű borítót tervezte és szuper brandet épített a sorozat köré. Köszönöm Rhonda Stapletonnak és Lauren McKellarnak a figyelmes szerkesztést. Hálás vagyok Arran McNicolnak, az Editing720 munkatársának, aki átolvasta a könyvemet. Hatalmas hála és köszönet minden bloggernek és véleményírónak, akik segítenek hírét vinni a könyveimnek. Megható, hogy időt szántok az elfoglalt életetekből a regényeim olvasására. Ti vagytok a legjobbak!

Köszönet az ügynökömnek, Dan Mandelnek, amiért hisz bennem és a kemény döntések után is kiállt mellettem, amelyeket a karrieremmel kapcsolatban kellett meghoznom. Hálás vagyok neked és Stefanie Diaznak, amiért a világ minden tájára eljuttatjátok a történeteimet. Köszönöm, hogy a csapatom részei vagytok.

Köszönöm az író barátaimnak – Sawyer Bennett-nek, Lauren Blakelynek, Violet Duke-nak, Jessie Evansnak, Melody Grace-nek, Monica Murphynek és Kendall Ryannek –, hogy megrengetitek a világomat. Inspirál a fáradhatatlan munkátok, és mindig bátorságot önt belém a barátságotok. Köszönöm, hogy részesei vagytok ennek az utazásnak.

Köszönet az összes barátomnak a Twitteren, a Facebookon és a különböző írói körökben – külön kiemelve a Fast Draft Klubot és az All Awesome csoportot –, köszönöm, hogy társaságot nyújtotok a tizennégy órás munkanapokon.

És végül, de nem utolsósorban, hatalmas köszönet a rajongóimnak. Már korábban is mondtam, de minden lehetőséget megragadok, hogy újra elismételjem – ti vagytok a legmenőbb, legokosabb, legjobb olvasók a világon. Nektek köszönhetem a karrieremet. Miattatok csinálhatom ezt mindennap, miattatok akarom csinálni, és miattatok igyekszem minden egyes kézirattal egyre többet és többet fejlődni. Mindannyiótokat nagyra értékelem. Ti vagytok a legjobbak!

Lexi

1.

Grace

Mielőtt először találkoztam apa barátnőjével, Becky Dupree-vel, anya „könnyűvérű nőcskének” nevezte, „aki az ócska tequilát és a durva szexet szereti vadidegen férfiakkal”.

Természetesen azonnal eldöntöttem, hogy Becky lesz az új legjobb barátom. Mire rájöttem, hogy Becky egyáltalán nem olyan, amilyennek az anyám leírta, már megnyert magának a hatalmas szívével és a még nagyobb hajával. Végül is tősgyökeres texasi, és abból, amit látok, a középkorú nők fele itt nem is hallott arról, hogy a kilencvenes évek eleje már lejárt, és magával vitte a hajlakkjukat is.

Lehet, hogy a leendő mostohaanyám nem szereti az olcsó tequilát, ahogy anya ígérte, de a jó kávét nagyon is, és pont ezért, bár késésben vagyok a kis beváráslókörutunkról, megállok a Common Grindben, mielőtt találkozom vele. Én személy szerint nem szeretem a kávét. Ez túl enyhe kifejezés, és nem derül ki belőle a valódi rajongásom, amit a szent főzet iránt érzek. Szükségem van a kávéra. Mostanra már inkább vagyok pörköltkávébab, mint hús-vér emberi lény. És mivel elég valószínű, hogy e szerint a régimódi texasi szerint a „tökéletes” koszorúslány ruhámon flitterek lesznek, vagy egy hatalmas rózsaszín masni a seggemen, szeretnék valami meleg és megnyugtató folyadékot, hogy átvészeljem a tortúrát.

Mély levegőt veszek és belépek a kávézóba, ahol tavaly nyáron dolgoztam, miközben folyamatosan a kávén jár az eszem.

A légkondicionáló hideg levegőt csap az arcomba, én pedig felemelem az állam, miközben hosszú léptekkel a pulthoz megyek, ahol leadom a rendelésem egy zsíros hajú srácnak, akivel még soha nem találkoztam.

– Két mokka latte, máris készül. – Elveszi a pénzemet, én pedig lesütöm a tekintetem, mert félek megnézni, hogy kik dolgoznak még ezen a napon.

Sajnos az egész, „ne fesd az ördögöt a falra” stratégia nem válik be.

– Hallom, Indianában töltöd a nyarat – mondja valaki az eszpresszógép mögött.

Kényszerítem magam, hogy farkasszemet nézzek a régi munkatársammal.

– Szia, Jewel.

– Champagne-ban már nincs olyan pasi, akivel dughatsz?

Felfordul a gyomrom, mintha romlott tejet ittam volna, ugyanakkor össze is szorul, mintha forró láva égetné. Nem tetszenek a rám törő érzések, amikor ebben a városban vagyok. Akkor is ezt éreztem, amikor tizennégy éves koromban az apám nem bírt többé a szemembe nézni. Akkor is ezt éreztem, amikor elég hülye voltam ahhoz, hogy a tavalyi nyarat egy hatalmas balhéval zárjam. Elmentem egy buliba, túl sokat ittam, és mint mindig, rossz döntéseket hoztam.

Nem gondoltam volna, hogy olyan lány vagyok, aki lefekszik azzal a sráccal, akibe az egyik barátnője bele van zúgva, de bár elég kevés dologra emlékszem arról az éjszakáról, az agyam épp elég villanásnyi képpel lát el ahhoz, hogy megbánjam az egészet. Tipikus Lotyó Gee-Gee.

Másnap reggel az összes lány, akivel együtt dolgoztam a kávézóban, úgy bánt velem, mintha két lábon járó nemi betegség hirdetés lennék, és újra tizennégy évesnek éreztem magamat. Azt hittem, Jewel megbocsátott mostanra, de nyilvánvalóan tévedtem.

– Ó! – A zsíros hajú srác összeüti a tenyerét a kasszánál, aztán rám mutat. – Gee-Gee Lee vagy! Azt a rohadt! – Az órájára pillant. – Tíz perc múlva szünetem lesz, ha szeretnél kijönni velem az épület mögé. – Megragadja az ágyékát. – Tudod, miről beszélek, ugye?

A forró láva elönti a torkomat is. Égeti. A hírnevem megelőz. Kurva jó.

– Esélytelen – motyogom, de nincs kegyetlen él a hangomban, mert elhalkultam, és ezt legalább annyira utálom, mint azt, hogy tavaly nyáron elvesztettem az önbizalmam, és visszacsúsztam a régi szokásokba... hogy berúgtam, és megint elhitettem magammal a hazugságot, hogy csak annyit érek, ahány férfi megkíván, ahány farkat felállítok. Gyűlölöm, hogy ez a város mindig azt érezteti velem, hogy az a kurva vagyok, akinek tizennégy éves koromban kikiáltottak.

– Két mokka, ugye? – kérdezi Jewel, mielőtt beleköp két pohárba. Vihogni kezd, és ettől összeszorul a mellkasom. Soha nem álltunk közel egymáshoz, de tavaly nyár végére a barátomnak tekintettem.

Amit Isaackel csináltam, ennek véget vetett.

Megfordulok, elfeledkezem a koffein utáni hajszámról, és elindulok az ajtó felé. Próbálok olyan gyorsan mozogni, hogy elhitethessem magammal, nem is hallom az utánam motyogott, undorító szavakat.

– Lotyó Gee-Gee.

Már nem vagyok az a lány. Már nem vagyok az a lány. De már semmiben sem vagyok biztos.

***

– Ó, édesem! – Becky a szájára szorítja a kezét, amikor kilépek a próbafülkéből. – Ó, annyira elegáns vagy, drágám.

Magamba fojtom a hisztérikus nevetést. Az emberek soha nem szoktak az „elegáns” szóval jellemezni, és hogy őszinte legyek, soha nem is pályáztam erre a címre. De Beckytől hallani, főleg azután, ami a kávézóban történt Jewellel, a legszebb bók, amit csak kaphatok. Jobban tetszik, mint szeretném.

– Csinos vagy, édesem – mondja apa, zsebre dugott hüvelykujjakkal. Apa nagy termetű fickó, régen rendőr volt, és mindig a fal elé helyezkedik egy helyiségben, terpeszben áll meg, és úgy néz ki, mintha bármelyik pillanatban készen állna a verekedésre.

Becky odalép hozzám, és megfogja a vállamat.

– Nem gondolod, hogy túl sokat takar?

Mivel én vagyok az egyetlen koszorúslány, Becky úgy döntött, megvárja, hogy visszajöjjek a városba, mielőtt kiválasztjuk a ruhámat. Titokban nagyon tetszik, hogy elég laza ahhoz, hogy megengedje, hogy ne dizájner darabban legyek a nagy napján.

Apa felmordul.

– Ha rajtam múlna, még többet takarna.

Becky a szemét forgatja.

– Gyönyörű fiatal nő, Eddy.

Apa elfintorodik és meghátrál, ráhagyva az öltözködés kérdését leendő feleségére. Imádom, hogy Eddynek szólítja. Mindenki – anyámat is beleértve – Edwardnak szólította az apámat, amióta csak az eszemet tudom. Néha valaki Ednek nevezi, de őszintén kétlem, hogy Becky Dupree előtt bárki elég tökös lett volna ahhoz, hogy Eddynek szólítsa.

A tükörhöz fordulok, hogy alaposan szemügyre vegyem magam. Az egyszerű fekete ruha hosszú, és háromnegyedes ujja van. Eltakarja az összes tetoválásomat, kivéve a borostyánt a lapockámon. Ha eddig nem szerettem volna Beckyt, most biztos megnyert volna magának azzal, hogy lehetőséget adott, hogy tiltakozzak a túl sokat takaró ruhák ellen.

De ez a ruhaköltemény nem arról szól, hogy Becky szeretne eltakarni. Soha nem volt olyan. Sőt, amikor októberben találkoztam vele, szerintem egyenesen odáig volt az akkor rózsaszín hajamért, az őrült gönceimért és a nagyszájú személyiségemért. Soha nem éreztette velem, hogy vissza kell vennem, vagy eltakarni magamat, és most is pontosan azt csinálja, amihez a legjobban ért – egyértelműen nyilvánvalóvá teszi, hogy nem akarja, hogy az esküvőjén szerepet játsszak.

– Nekem tetszik. – Gyönyörű, de szívesen felvettem volna valami olyasmit is, ami kevésbé az én stílusom, amíg az nem istentelenül ronda levendula vagy rágógumi-rózsaszín, és nincs tele viszketős csipkével, amitől kivörösödik a bőröm.

Apa bólint.

– Örülök, hogy életem két nője egyetért. – Megpuszilja Becky homlokát. – Nálad van a bankkártyám. A sportboltban leszek a golffelszereléseknél, ha szükségetek lenne rám. Ne siessetek, ráértek.

Becky figyeli, ahogy elmegy, mielőtt kedvesen mosolyogva felém fordul.

– Köszönöm, hogy nem balhézol apáddal a nyár miatt. Örülünk, hogy beleegyeztél, hogy Dash-nél maradsz.

– Nem nagy ügy. – Zavaromban egyik lábamról a másikra állok. Nem akarok a nyári terveimről beszélni, és az is tutibiztos, hogy nem szeretném, ha Becky pszichoanalizálná a motivációimat. Apa megkért, hogy maradjak a mostohatestvéremnél, mert szerinte bébiszitterre van szükségem. Beleegyeztem, mert nem akarok a texasi Champagne-ban élni.

– Mondtam Eddynek, hogy nagylány vagy, és maradhatsz egyedül a házban. Nem akarom, hogy azt hidd, félünk, hogy vad partikat fogsz rendezni, vagy ilyesmi. De ismered apádat. Mindig a pici lánya leszel, és nem bírta elviselni a gondolatot, hogy egyedül maradj itt, és senki ne vigyázzon rád.

– Ugyan már! – Elvigyorodom, és megbököm a leendő mostohaanyámat. – Ki ne akarna a vidéki Indianában maradni egy vad nyárra a főiskolás évei alatt? Hát nem ez szerepel minden lány bakancslistáján?

Becky felnevet.

– A Blackhawk-völgy nagyon szép. A saját szememmel láttam. És Dash-nek rendes barátai vannak. Viszont nem egy New York.

– Biztos, hogy Dash nem bánja, ha nála lakom? – Már apának is feltettem ezt a kérdést, de csak annyit válaszolt: – Miért bánná? Meg akarod nehezíteni az életét? Tedd magad hasznossá, és soha senki nem fogja bánni, ha ott vagy. A beszélgetésnek itt vége is lett.

– Biztos vagyok benne – válaszolja Becky. – Rosszul érezném magam a szívesség miatt, de szerintem jól ki fogtok jönni egymással.

Nem sok mindent tudok a leendő mostohatestvéremről, de nem is igyekeztem információkat szerezni róla. Tudom, hogy focista, amiért fekete pontot érdemel, de nem minden focista pasi seggfej. Legalábbis mások ezt állítják.

Becky fia, amiért piros pont jár neki, mert Becky az egyik legjobb ember, akivel életemben találkoztam. Nemcsak, hogy boldoggá teszi az apámat – amiről őszintén nem gondoltam volna, hogy lehetséges –, de szórakoztató társaság is, ráadásul a mosolyából sugárzik a jóság.

A legnagyobb pluszpont pedig, ami Dash mellett szól, hogy nem a texasi Champagne-ban él, márpedig a nyári szállásom keresési feltételeinek első pontja, hogy „ne Champagne-ban legyen”. Ha a mostohatestvérem jelenti a jegyet, ami kivisz ebből a városból a nyárra, felőlem rendben van az ürge.

– Nem leszek az útjában – ígérem meg. – Nem akarom, hogy azt higgye, felkavarom az életét.

– Egyáltalán nem fog ilyesmit gondolni – mondja. – Dash rendes fiú, mindig is az volt. Segítőkész, és megteszi, amire kérik.

Magamba fojtom a hányingeremet, és mosolyt erőltetek az arcomra. Nem akarom valami seggfejjel tölteni a nyaramat, de ha tényleg olyan aranyos, ahogy az anyja leírja, lehet, hogy kómába esem az unalomtól, mielőtt a városba érek.

– Kedves és figyelmes – teszi hozzá Becky.

– Biztosan tőled örökölte.

– Ha! – Összeüti a vállunkat. – Bárcsak elfogadhatnám az elismerést, de csupán egy egyedülálló anyuka voltam, aki igyekezett túlélni a mindennapokat. Szerintem egyszerűen így született. Olyan jó lett volna, ha tavasszal megismeritek egymást. Dash már nagyon szeretne találkozni veled.

– Bocsánat. – A ruha áttetsző szegélyére fordítom a tekintetem, ami pont a térdem fölött ér véget. – Nem hagyhattam ki annyi időt a suliból. – Elfordulok, hogy kerüljem a tekintetét. – Lehúznád a cipzárt?

Becky félig lehúzza.

– Nemsokára találkozhattok. Ma este érkezik a városba, de apád azt mondta, hogy már van programod.

– Willow-nál leszek – válaszolom. – De megígértem apának, hogy reggel hazamegyek, hogy együtt reggelizzen a család.

– Csodásan hangzik. Palacsintát fogok csinálni. – Elvigyorodik, én pedig visszamegyek az öltözőbe.

Miután visszaveszem a ruháimat – szakadt farmernadrág és pánt nélküli, rózsaszín top –, Becky a kasszánál vár rám, és a világos szemű szőkével beszélget. Amikor leteszem a ruhát a pultra, a szőke rám emeli a tekintetét, és látom, hogy felismer.

– Ismerlek – szólal meg. – Gee-Gee, ugye?

Függetlenül attól, hogy a kávézós „barátaim” ma így neveztek, igazából tizennégy éves korom óta senki nem szólított Gee-Gee-nek. A név hallatán felfordul a gyomrom. Felemelem az államat.

– Már Grace-nek szoktak hívni.

– Ó, istenem! Teljesen eltűnt a dadogásod. Ez csodás! Hallottam, hogy tavaly nyáron itt voltál, de nem láttalak. Totál felszívódtál, miután... – Beckyre fordítja a tekintetét, aztán a pultra szegezi a pillantását, mielőtt megint a szemembe néz.

– Apa munkája miatt költöznünk kellett – hazudom. Bár apa karrierjét használtuk kifogásnak, mindenki tudta, hogy igazából miért mentünk el azután az este után. Ha apa nem akart volna visszajönni ide, amikor előrehozott nyugdíjba vonult, soha nem térek vissza ebbe a városba. De apa a szívében vérbeli texasi pasi, és ide tartozik.

A lány kezét bámulom, gondolatban könyörgök, hogy minél gyorsabban dolgozzon, hogy kifizessük a ruhát, és elhúzzunk innen a fenébe.

A lány nem mozdul, és amikor felpillantok, látom, hogy az ajkát harapdálva mered rám. Vajon ő is a halálomat kívánja, mint sok más lány akkoriban, vagy csak a bátorságát igyekszik összeszedni, hogy megkérdezze, prostinak álltam-e? Néhányan megkérdezték, amikor tavaly nyáron a városban voltam. Mint kiderült, egy ideje már keringett rólam ez a pletyka a helyiek között.

Istenem, gyűlölöm ezt a várost!

– Visa kártyát elfogadnak? – kérdezi Becky.

– Ó, igen. Persze. – A lány magához tér a bódulatából, és elkezdi beütni a kasszába a vásárlásunkat.

Amikor kisétálunk az üzletből, Becky feltűnően hallgat, és megáll egy Starbucks pultnál a pláza közepén.

– Kérsz valamit? – faggat.

– Du-du... – Basszus. Mély levegőt veszek, és gondolatban végigfutok a szótagokon, mielőtt befejezem a mondatot. – Dupla karamellás lattét.

Becky engem tanulmányoz. Nem kérdezi meg, hogy jól vagyok-e, és nem kér meg, hogy magyarázzam el, miről beszélt az eladólány. Egy kezemen meg tudnám számolni, hány napot töltöttem eddig Beckyvel, de néha olyan érzésem van, mintha sokkal jobban ismerne az apámnál.

Ebben a pillanatban azt kívánom, bár ő is olyan tudatlan lenne, mint mindenki más.

2.

Grace

– Ó, istenem! Grace Lee! A kedvenc csajom! – Willow Myers kilép a sötét, esős éjszakába, és olyan erősen ölel magához, hogy nem kapok levegőt.

– Hiányoztál! – Viszonzom az ölelését.

Vannak barátok, akik mosolyt csalnak az arcodra, akikkel mindig tudod, hogy jó együtt szórakozni, és akikre bármikor számíthatsz, amikor egy kiadós nevetésre és egy adag piára van szükséged, miután a vizsgaidőszak elvette az összes életkedvedet. Aztán vannak olyan barátok is, akik kívül-belül ismernek, akik tudják minden titkodat, amelyekről elképzelni sem tudtad, hogy megosztod valakivel. Akik ismerik a legcsúnyább oldaladat, mégis gyönyörűnek tartanak. Willow ez utóbbit jelenti számomra.

– Te is hiányoztál! Menjünk be az esőből. – Behúz a szülei emeletes otthonába.

Tavaly nyáron rengeteg időt töltöttem itt. Willow-val gyakorlatilag szobatársak lettünk, mert vagy itt voltunk, vagy apa házában. Talán ez a nyár is ugyanolyan lett volna, mint az előző, ha a dolgok másként alakulnak. De a tavaly nyári idióta, részeg döntéseim miatt a múltam visszatért kísérteni, ezért inkább mindent megteszek, hogy a lehető legkevesebb időt kelljen Champagne-ban töltenem.

– Milyen volt a repülőút? – kérdezi, miközben leveszem a cipőmet. – Találkoztál már apáddal? És az új mostohaanyáddal? Azt mondtad, kedves, de nem fura, hogy most lesz új mostohaanyád, amikor már felnőtt nő vagy? Eldöntötted már, hogy anyának fogod-e nevezni?

Csak a fejemet rázom a rám zúdult kérdések tömegét hallva. Üzenetben folyamatosan tartjuk a kapcsolatot, de Willow baromi kíváncsi természet.

– Jó, igen, igen, mondhatni... – Nem nagyon emlékszem az utolsó kérdésére.

– Anyának fogod nevezni?

– Ó. Nem. Nem hiszem.

– Csináltam magunknak epres daiquiri koktélt – jelenti ki. – Mit szólnál, ha tartanánk egy rendes pizsipartit?

A ruhámra nézek. Annyira esik az eső, hogy teljesen eláztam, mire a kocsitól a házig futottam.

– Ha a „rendes pizsiparti” alatt azt érted, hogy pizsamába bújunk és túl sokat piálunk, benne vagyok.

Csípőre teszi a kezét, és felvonja a szemöldökét. Mindig arra gondoltam, hogy a külseje illik a nevéhez – hosszú, sötét haja és égig érő végtagjai vannak. Esküszöm, olyan, mint egy istennő; kívül-belül gyönyörű. Ez a lány a fény abban a sötétségben, amit akkor érzek, amikor itt vagyok.

– Van más definíciója is?

Követem az emeleti hálószobájába, és magammal viszem a cuccaimat is. Willow elővesz egy bolyhos nadrágot meg egy Wonder Woman pólót a komódjából, én pedig előveszem a rövidnadrágomat és az ujjatlan felsőmet a táskámból.

Willow szülei több időt töltenek utazgatással, mint a saját otthonukban. Most például Rómában vannak, úgyhogy nem kell attól tartanom, hogy az apja meglát melltartó nélkül a házában.

A fürdőszobában leveszem a vizes ruháimat, és közben hallom, hogy Willow az ajtó túloldalán dalolászik.

– Újra együtt, és ez olyan jó érzés!

Miután átöltözünk, visszamegyünk a konyhába. Söröspohárba öntjük az italunkat, mielőtt leülünk a túlpárnázott kanapéra a nappaliban.

– A melltartó nélküli pizsipartikra – mondja Willow, és felemeli a poharát.

Koccintunk.

– Biztos, hogy van ilyen néven pornófilm, de igyunk rá. – Nagyot kortyolunk a cukros, émelyítően édes innivalóból. A mellkasom megtelik melegséggel, részben a legjobb barátnőm közelségétől, részben pedig attól, hogy felelőtlenül sok rum került a poharamba.

– Nem hiszem el, hogy a mostohatestvéreddel töltöd a nyarat – jegyzi meg.

Vállat vonok.

– Semmi nem tarthat egész nyáron Champagne-ban, mivel te Londonban fogod élni a puccos mindennapjaidat.

Felhorkan.

– Ó, igen, mert a pelenkázás és orrtörlés olyan puccos! Szerinted vigyem magammal a gyémántjaimat?

Willow néhány évvel idősebb nálam, és most végzett a Bayloron. Pont annyira használja ki a művészeti diplomáját, mintha nem is lenne, és Londonban tölti a nyarat. Au pair lesz valami hollywoodi sztárpárnál, akik ott forgatnak filmet. Az ügynökség, aki a hátterét ellenőrizte és az állást szerezte neki, csupán a gyerekek életkorát árulta el, valamint azt, hogy meddig és hol fognak lakni. A hírességeket csak akkor fogja megismerni, amikor már ott lesz.

– Szerinted Brad és Angelina? – kérdezem.

– Ennek a párnak csak két gyereke van – feleli. – Brangelina már vagy negyvenhárom gyereknél tart, nem?

– Kár. Pedig már elképzeltem, hogy meglátogatlak, és összeismerkedem Braddel.

– Ha! Biztos, hogy Angelina nem hagyná, hogy a bébiszitter közel kerüljön a férjéhez. Térjünk vissza a mostohatesódhoz, kérlek. Mi van, ha perverz vagy ilyesmi?

– Akkor levágom a farkát. – Elvigyorodom, és megint belekortyolok a piámba. El sem tudom képzelni, hogy az édes Beckynek perverz fia legyen. – Rendes srácnak tűnik. Becky azt mondja, önkénteskedik a gyerekeknél és kitűnő tanuló. Ha egy kicsit is hasonlít az anyjára, a madarak valószínűleg dalolni kezdenek, amikor elsétál mellettük az utcán.

– Szóval azt állítod, hogy a mostohatestvéred egy Disney hercegnő?

Vállat vonok. Talán furán kellene éreznem magam, amiért belementem, hogy együtt töltöm a nyarat egy sráccal, akivel még soha nem találkoztam, de már úgyis kerestem a kifogásokat, hogy ne kelljen visszajönnöm Champagne-ba két szemeszter között. Amikor apa és Becky elárulták, hogy nászút gyanánt be akarják járni Európát, meglett a tökéletes indok. Apa nem érezte volna jól magát, ha egyedül maradok a házban – még akkor sem, ha jogilag már nagykorú vagyok –, úgyhogy kapva kaptam az alkalmon, hogy valahol máshol lakjam.

Megpróbáltam rábeszélni apát, hogy vegyen ki nekem egy lakást New Yorkban, de mivel nem sikerült gyakornoki állást szereznem, vagy valami olyan munkát, ami „oktatóbb” célú, mint a szokásos kávéházi melók, hallani sem akart róla. Mint kiderült, a gondolat, hogy egyedül élek New Yorkban, még jobban megijeszti az apámat annál, hogy egyedül maradjak Champagne-ban anélkül, hogy valaki szemmel tartana.

– Akárhogy is, megengedi, hogy nála lakjam a nyáron. Szerzek valami munkát és elleszek a magam dolgával. Apa örül, én pedig nem leszek Champagne-ban. Minden oké lesz.

– Gondolom. – Összeráncolja a homlokát. – De akkor is szerettem volna találkozni ezzel a sráccal, hogy jobban érezzem magam a helyzeted miatt.

– Becky elmondása alapján a srác gyakorlatilag minden értelemben tökéletes.

– Most akkor mi ő? Egy hercegnő vagy Mary Poppins?

– Focista. – Elfintorodom új lakótársam sajnálatos hivatása miatt.

– Most elképzeltem Mary Poppinst egy focisisakban. – Felemeli a lábát a kanapéra, és maga alá húzza. – Hogy is hívják?

– Dash. – Milyen hülye név ez? Mintha Becky tudta volna, hogy a fia focista lesz, és ennek megfelelően nevezte volna el.

Willow meglögyböli az italát, és figyeli, ahogy kavarog a pohárban.

– Dash kicsoda?

– Dupree.

– Rákerestél Facebookon?

Éles pillantást vetek rá.

– Tudod, mi a véleményem a közösségi oldalakról.

– Mondtam már, hogy csinálj egy kamu profilt, hogy kémkedhess az emberek után.

Megborzongok.

– Kihagyom.

– Oké. Akkor majd én megkeresem. Dash Dupree. – Úgy ejti ki a nevét, mintha próbálná felidézni, ismeri-e, aztán megrázza a fejét. – Meg kell kérdeznem Robbie-t, hogy ismerte-e a középiskolában.

– Lehet. Együtt fociztak a Towersben, de semmi nem jut eszembe a nevéről. – Willow a Champagne-i Katolikus középiskolába járt, úgyhogy nem ismerte azokat, akik a Champagne Towersben piszkáltak. Kevesebb, mint három hónapig jártam oda, mielőtt elköltöztünk Maine-be, de az ott töltött idő határozottan mély benyomást hagyott mindenkiben.

Willow-val tavaly nyáron ismerkedtünk meg, miután apa visszaköltözött ide, és mindketten a helyi kávézóban güriztünk. Ő volt a legjobb része, hogy ebben a városban ragadtam, és amikor tavaly az egyébként gondtalan nyaram óriási szartengerré változott a saját hülyeségem miatt, ő volt az egyetlen, aki velem maradt és kiállt mellettem.

– Nem minden focista seggfej – mondja.

– Egyetértek abban, hogy Robbie kivétel – válaszolom. Willow pasija a Bayloron focizik, és nagyon kedves, akkor is, ha egy kicsit ostoba. A Champagne Towers Középiskolában eltöltött rövid időm alatt ismertem meg, és lehet, hogy ő nem is tudott a létezésemről, de legalább soha nem gúnyolódott a dadogásomon azzal, hogy „Dzsu-Dzsu-Gee-Gee”-nek nevezett, mint a többi srác a csapatban. – Ha már szóba került Robbie, hogy viseli, hogy hamarosan elutazol?

Leteszi a poharát a dohányzóasztalra és felsóhajt.

– Még mindig utálja, de folyamatosan mondogatom neki, hogy gyorsan el fog telni a nyár. Őt leköti majd a foci, én pedig hamarosan visszajövök.

A főiskoláról és az őszi terveinkről beszélgetünk, majd miután kiürül a poharunk, Willow újabbat csinál nekünk. Nem sokkal később már ok nélkül nevetünk, és elmeséli, hogy egyszer a Baylor öltözőjében szexeltek Robbie-val, ő meg lábgombát kapott, ráadásul megzúzódott a feneke.

– Elszomorító, hogy a szexmegvonás miatt féltékeny vagyok az olyan szexre is, ami lábgombával végződik – jelentem ki.

– Mi lett a sráccal, akivel együtt jártál, amikor a tavaszi szünetben meglátogattalak? Akinek volt az a sok tetoválása?

Megrázom a fejemet.

– Dögös volt, de nem sok ész lötyögött a fejében. – Hogy őszinte legyek, ezt már akkor is tudtam, amikor elkezdtem randizni vele, de azt hittem, az alacsony IQ-t majd kárpótolja a kockás hasával és a méretes bicepszével. Tudom, hogy klisé, de óriási gyengéim az izmos pasik, ami valószínűleg magyarázat a focista pasikkal való múltamra.

Willow felvonja a szemöldökét.

– Túl válogatós vagy. Egy srácnak nem kell zseninek lennie ahhoz, hogy jól bánjon veled.

– Willow, egyszer megjegyzést tettem a főnökömre, mire azt válaszolta: „Nem is tudtam, hogy indián vagy.”

– Ne!

– Lekerültek a listámról a szexi idióták, de hiányzik a szex.

– Szegény, kanos Grace.

– Ez van. – Megint nagyot kortyolok az italomból. Nem tudom, hogy a cukor vagy a pia kólint-e fejbe először. – Igazából a „kanos” egy rettenetes szó. Soha többet ne jellemezz így, légy szíves!

– Nem mondod, de nincs igazán jó alternatíva arra, hogy kéjvágyónak nevezzelek, márpedig ettől a szótól úgy érzem magam, mintha a helyi idősek otthonában kellene pasit felszednem.

Felhúzom az orromat.

– A kéjvágyó talán még a kanosnál is rosszabb. De akármi is vagyok, azokat a könyveket hibáztatom, amiket te ajánlottál nekem. Azoktól... elmélkedő hangulatba kerültem? Elvégre a gondolatok kevernek bajba bennünket, nem igaz?

– Nekem jobban tetszik a kitikkadt. – Bólint, látszólag meg van elégedve a szóválasztásával. – Kitikkadtál, és ki hibáztatna érte? Talán a mostohatestvérednek van egy dögös haverja, akivel elszórakozhatsz a nyáron.

Kiürítem a poharamat és behunyom a szemem, miközben elképzelem a tábortüzeket és a tetovált vidéki srácokat, akik izmosak lettek a szénabálák rakodásától, vagy bármit is csinálnak a pasik Indianában. Biztos van Dash-nek egy jóképű barátja, aki elszórakoztat.

– Istenem, ez szánalmas, de szinte már számítok rá.

Willow-nak rezegni kezd a telefonja. Leveszi a dohányzóasztalról, majd vigyorogva bámulja a képernyőt.

– Robbie írt. Be akar ugrani. Nem gond?

Vállat vonok. Melegem van, és elbódultam a rumtól. Magával hozhatná egy tucat haverját, valószínűleg az sem érdekelne.

– Felőlem.

– Biztos?

– Két napotok van, mielőtt elutazol Londonba. Komolyan, élvezzétek ki. Különben is arra gondoltam, hogy ágyba bújok egy könyvvel. Megint el akarom olvasni azt, amelyikben a halász van.

– Nem kell lefeküdnöd. Robbie-val képesek vagyunk együtt lenni anélkül, hogy letépnénk egymásról a ruhát.

Oldalra döntöm a fejem, és homlokráncolva nézek rá.

– Azt akarod mondani, hogy félig részeg vagy, a barátod átjön, te meg beszélgetni akarsz, ahelyett hogy rávetnéd magadat?

Vihogni kezd. Willow nevetése a világ egyik legszebb hangja, életteli, valódi és önfeledt.

– Túl jól ismersz.

– Semmi baj – mondom. – Komolyan. Majd alszom a testvéred szobájában. – A nővére nincs a városban a hétvégén, és valószínűleg amúgy is az ő szobájában aludtam volna, csak hogy legyen saját ágyam.

– Te vagy a legjobb.

Megszólal a csengő, én pedig felállok.

– Ki kell mennem a mosdóba. Reggel beszélünk, szerelmes gerlicék.

– Ne érezd úgy, hogy azonnal le kell feküdnöd. Van még egy kancsó daiquiri a hűtőben, és egy halom Christina Lauren-regény a konyhában. Azt hiszem, a halászos is ott van köztük.

– Az ég áldjon! – szólok hátra a vállam fölött, miközben besétálok a fürdőszobába. Baromi sokat pisilek... tényleg túl sokat ittam Willow rumos kotyvalékából, aztán megmosom a kezemet. Nevetést hallok, majd lábdobogást, és Willow hálószobájának ajtócsapódását, még mielőtt kilépek a fürdőszobából. Nem vesztegetik az idejüket. Jó nekik. Legalább valakinek szerencséje van.

Azt terveztem, hogy lefekszem, de Willow ötlete jobban tetszik. Soha nem tudok könnyen elaludni, így a daiquiri és egy szexi romantikus regény tökéletes módja annak, hogy elüssek néhány órát.

Kivéve, hogy egy széles vállú fickó ül Willow kanapéján lehajtott fejjel.

Magamban hangosan felnyögök. Az izmok a gyengéim. Komolyan becsíptem és kitikkadtam, ráadásul nincs szükségem arra, hogy bűnbe ejtsen valami idióta sportoló, akit Robbie magával rángatott a csajához.

– Szia – szólal meg a srác. – Bocs, hogy rátok törtem.

– Semmi gond – válaszolom, aztán a srác felemeli a fejét, nekem pedig elakad a lélegzetem, amikor meglátom azt a kék szempárt. A francba. Az egy dolog, hogy kitikkadtam, és a testem alsó fele buja gondolatokat sugároz az agyamba. Az viszont már egészen más, ha a többi szervem is érintett a dologban. Például a szívem. És talán a tüdőm, mert a légzés most nem megy olyan könnyen, mint máskor.

Ismerem ezt a srácot. Tavaly nyáron nem volt a városban, de egy középiskolába jártunk tizennégy éves koromban. Öt évvel ezelőtt, mielőtt apával elköltöztünk Champagne-ból, hogy magunk mögött hagyjuk a sárba tiport hírnevemet, és mielőtt megtörtént az az este, ismertem ezt az arcot és ezt a lélegzetelállító kék szempárt.

Bozontos haja akkoriban rövidebb volt, a válla kevésbé széles, ráadásul akkor sima volt az arca, míg most borostás. De bárhol felismerném Chris Montgomeryt. Egy lány soha nem felejti el a kék szemét, főleg nem akkor, ha az volt az első, amibe belezúgott. És főleg nem akkor, amikor az egésznek egy új élet és egy összetört szív lett a vége.

– Szia – szólal meg újra, és ezúttal rám néz. Elvigyorodik. Szent ég, ez a mosoly. A gödröcskéi visszarepítenek az időben, és az érzéseim elhatalmasodnak fölöttem. Bele voltam zúgva a gimiben, de soha senkinek nem meséltem róla. Annyira nem voltam egy súlycsoportban ezzel a sráccal, hogy nem is mertem beszélgetni vele. Emlékszem, mennyire összeszorult a mellkasom, valahányszor egy helyiségben voltunk.

Chris Montgomery kibaszottul tökéletes. Minden lány érte rajongott a középiskolában. Csak végig kellett sétálnia a folyosón, megvillantani a gödröcskéit, kacsintani, a lányok pedig gyakorlatilag fellökték egymást, annyira siettek elsőként ledobni magukról a bugyit.

Chris dögös. Okos. Valamint tehetséges focista – vagy legalábbis a gimiben az volt. Ráadásul egy rohadt úriember.

Mindig kedves volt velem – őszintén kedves, nem úgy, mint azok a srácok, akik ugrattak és flörtöltek, de igazából soha nem néztek a szemembe. Amikor a körülöttem lévő srácok képtelenek voltak levenni a szemüket a mellemről, Chris a szemembe nézett, amikor hozzám szólt. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy ez mindössze egyszer fordult elő, de tizennégy éves voltam, és akkoriban nem sok minden kellett ahhoz, hogy szerelembe essek.

Annyira szánalmas voltam. Látszólag még mindig az vagyok, mert elönti a forróság az arcomat, és forog körülöttem a szoba. Úgy érzem, mintha megint tizennégy lennék, és még mindig őrülten, naivan bele lennék zúgva a srácba, aki azt sem tudja, hogy létezem.

Csakhogy már nem az a lány vagyok, és kettesben maradtunk Willow nappalijában, miközben odakint tombol a vihar.

– Bocs a zavarásért. Csak azért jöttem be Robbie-val, hogy kéztörlőt keressek, de eléggé felerősödött a vihar, és azt akartam, hogy elcsendesedjen az eső, mielőtt hazamegyek. – Felemeli a véres kezét. – Nincs véletlenül ragtapaszod, amit rátehetnék a sebre?

Annyira lekötötték a gondolataimat az emlékek, hogy észre sem vettem, hogy a jobb keze köré véráztatta papírkéztörlő van tekerve.

– Ó, istenem! Jól vagy?

– Nem olyan rossz, mint amilyennek látszik, de nem akarom, hogy elfertőzödjön. – Elmosolyodik beszéd közben, mintha nem is fájna neki a sérülés, annak ellenére, hogy a véres kéztörlő egészen másról árulkodik.

– Remélem, hogy nem.

– Az edzőim ki fognak nyírni. Ha rajtuk múlna, üvegbúrát húznának a kezemre, amikor nem vagyok a pályán.

– Még mindig focizol? – Teljesen lenyűgöz, hogy a szavak selymesen, dadogás nélkül csúsznak ki a számon. Ezt az éveken át tartó beszédterápia számlájára írom. Meg az alkoholéra. Még amikor a dadogásom a legrosszabb volt is, egy jó kis berúgás gyakorlatilag teljesen megszüntette. (Ezt tegyük a „Dolgok, amiket nem tizennégy évesen kellene megtanulnod” aktámba – elég vastag ez a dosszié.)

– Igen. A Blackhawk Hills-i Egyetemen. – Összehúzott szemmel mered rám. Görcsbe rándul a gyomrom, és várom, hogy felismerjen, mint „Dzsu-Dzsu-Gee-Gee”-t, vagy ami ennél is rosszabb, „Lotyó Gee-Gee”-t. Várom, hogy eszébe jusson az az éjszaka, és a kedvesség eltűnjön az arcáról.

Helyette tovább vigyorog, és habozás nélkül rám villantja a gödröcskéit.

Mosolyt erőltetek az arcomra, de sokba kerül ez nekem. Nem szeretem ennyire sebezhetőnek érezni magam, és nem tetszik, hogy ennyire függök egy másik személy véleményétől.

– Willow testvére vagy? – kérdezi.

Nem emlékszik rám. Talán meg kellene sértődnöm, de inkább megkönnyebbülök. Gondolom, a frissen feketére festett hajamnak köszönhetem a tudatlanságát.

Ja, vagy talán soha nem voltál elég fontos ahhoz, hogy emlékezzen rád.

Rám mutat, és elgondolkodva összeráncolja a homlokát.

– Robbie mondta, hogy Willow-nak van egy korunkbeli testvére. Mary, vagy...

– Morgan – felelem.

Kinyújtja felém a bal kezét – azt, amelyik nincs betekerve véres kéztörlővel –, én pedig hülyén elfogadom.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Morgan – mondja. – Chris vagyok. Robbie túl sokat ivott, úgyhogy elhoztam. Nem jöttem volna be utána, ha tudom, hogy azonnal eltűnik a barátnője hálószobájában.

Lehet, hogy nem én vagyok a legokosabb ember a világon, miután komoly mennyiségű rumot elfogyasztottam, de néhány dolog azért még így is szemet szúr.

Az első, hogy Montgomery semmit sem változott. Még mindig az a kedves, vidéki úriember, akinek rendkívül jó a modora, és aki vigyáz a barátaira. Ezt bizonyítja az is, hogy idehozta Robbie-t, hogy ne kelljen vezetnie, miután túl sokat ivott.

A második, hogy annak ellenére, hogy igazi úriember és a középiskolában nem stírölte a domborulataimat, most komolyan nehezére esik az arcomra szegeznie a tekintetét. Lehet, hogy ezért a szűk, világoskék felsőm a hibás, vagy az, hogy egy kicsit hűvös van itt, de az biztos, hogy alaposan végigmér. És ez még annyi év után is kurva jó érzés.

Leszámítva, hogy – a harmadik, nem emlékszik rám. Szent ég.

Ó, és a negyedik, azt hiszi, hogy Willow testvére, Morgan vagyok.

– Morgan. – Összehúzott szemmel tanulmányoz, mintha egy kirakóssal játszana. Segíthetnék neki, de nem teszem. – Ismerősnek tűnsz. Egy körben mozgunk, vagy ilyesmi?

Csupán egyetlen éjszaka lógtunk ugyanazokkal az emberekkel. Megrázom a fejem.

– Nem. Különböző körökben forgunk.

– Hát, örülök, hogy megismertelek, vagy hogy újra láttalak. – Őszinte a mosolya, és olyan jó érzés, hogy rám villantja a gödröcskéit, hogy ráébredek egy ötödik dologra: inkább hazudok, és eljátszom, hogy Morgan Myers vagyok, minthogy eláruljam Chris Montgomerynek, hogy igazából ki vagyok. Főleg, amikor úgy néz rám, mintha én lennék a tökéletes, lefekvés előtti nasi.

Sült krumplit is kérsz hozzá?

3.

Chris

Morgan szemeitől enyhe déjà vu érzés kerülget. Gyönyörű, smaragdzöld színű a tekintete, amit hosszú, sötét szempillák kereteznek. A felkarján van egy macskaszemes tetoválás, aminek pont ugyanolyan a színe. Azok a szemek. Biztosan találkoztunk már a középiskolában.

– Bocsánat, ha félbeszakítottam az estédet.

– Nem szakítottál félbe semmit. – Az alsó ajkába harap.

Nagyon tetszik, ahogy rám néz – mindenemre, mintha imádná, amit lát, és nem tudna betelni velem. Jót tesz a sérült egómnak, és eddig ez az estém legjobb része.

Öt perccel ezelőtt még ingerült voltam, és azt kívántam, bár ne hagytam volna, hogy a haverok rábeszéljenek arra a bulira. Jó ötletnek tűnt. Anya és Edward azokkal a barátaikkal vacsoráztak, akik az esküvő miatt jöttek a városba, ráadásul a mostohatestvéremnek, akivel még nem találkoztam, szintén tervei voltak. Szóval hagytam, hogy a srácok rábeszéljenek egy olyan bulira, amit általában kerülök – ahol túl sok a pia, ahol annyi füvet szívnak, hogy már attól beállok, ha a helyiségbe lépek, és ahol isten tudja, mi folyik az emeleti hálószobákban. Persze jó volt újra találkozni a régi haverokkal, de reméltem, hogy a srácok, akikkel együtt jártam középiskolába, már felnőttek annyira, hogy többé ne az legyen a kedvenc időtöltésük, hogy összeülnek és jól bebasznak.

Alig voltam egy órája a buliban, amikor minden reményem elszállt. És ahogy az lenni szokott, a túl sok pia verekedéshez vezetett, én meg elvágtam a kezemet, amikor megpróbáltam közbelépni. A dobó kezemet. Le akartam lépni onnan – senki nem érdekelt a régi évfolyamtársaim közül annyira, hogy elviseljem az ilyen hülyeséget. De aztán Robbie fogta a kulcsait, és arról beszélt, hogy meglátogatja a csaját, azoknak az idiótáknak meg eszükben sem volt megállítani.

Annyira esik odakint, hogy még józanul is nehéz volt vezetni. Megütközve gondolok arra, mi történhetett volna, ha beül a volán mögé. Az egyik barátomat már elvesztettem egy részeg sofőr miatt, és ennyi bőven elég is volt egy életre.

De most már örülök, hogy az este történtek ide vezettek, mert Willow testvére a dögös és az aranyos gyilkos keveréke. Nem vagyok híve a bosszúszexnek, de a ronda szakítás után, amit a múlt héten kellett elszenvednem, átkozottul jó érzés, hogy egy ilyen gyönyörű lány megbámul. Hosszú, selymes fekete haja ráomlik sápadt vállára, a melleit súrolja, és a feszülős pizsamaalsója kiemeli a hosszú lábait. Tudom, hogy alváshoz készülődött, és nem miattam vette fel ezt a ruhát, de a francba.

Rózsaszín arca elvörösödik, mielőtt bemegy a konyhába, és addig nyitogatja a szekrényeket, amíg rá nem talál egy négyszögletű, fekete dobozra.

Aztán, bumm.

Az egyik pillanatban még Robbie csajának testvérét stírölöm, a következőben meg totál sötétség borul ránk.

A sütő sípol, a hűtő kikapcsol, miközben akkorát dörren az ég, hogy még a ház falai is beleremegnek. Az ablakokon túl villámlik, megmutatva, mennyire szakad az eső az utcán.

– Ennyit a tervemről. – A konyha irányából hallom a hangját, de két villámlás között szart se látok.

– Mit terveztél? – faggatom.

– Olvasni és piálni akartam, amíg el nem múlik az álmatlanságom.

– Biztosan nemsokára visszajön az áram. – Felállok, és óvatosan elindulok a konyhába, miközben a sötétben Morgan alakját keresem. Bárcsak legalább annyi fény lenne, hogy lássam őt.

Hallom, hogy kihúz egy fiókot, aztán kattan valami. A lábamnál fénybe borul a keményfa padló.

– Zseblámpa – szólal meg, miközben az álla alá szorítja a lámpát. Vigyorog, amitől görcsbe rándul a gyomrom, mert hatalmas, széles mosolya van, ami a fél arcát elfoglalja, és még szebbé teszi a vonásait. – Gondolom, most már elolvashatom a mocskos könyvemet.

Köhögök.

– Mocskos könyv?

– Nagyon – feleli.

– Ez azt jelenti, hogy beleejtetted a sárba, vagy...

– Azt jelenti, hogy a szereplők sokat szexelnek. – Rózsaszín ajkai vigyorra húzódnak. – Ez jó fajta mocsok. Olvastál már mocskos könyvet, Chris?

Istenem, nagyon szép, még akkor is, ha úgy tartja azt a zseblámpát, mintha valami szellemes történetet készülne mesélni a tábortűznél. Meg akarom csókolni.

Milyen röhejes ez? Meg akarok csókolni egy nőt, akivel most találkoztam először.

Oké, pasi vagyok, ő meg arról beszél, hogy pornóregényeket olvas, úgyhogy nem csak megcsókolni akarom, annál többre vágyom. Szeretném megsimogatni az oldalát, és kideríteni, hogy a domborulatai olyan puhák-e, amilyennek látszanak. Vigyorogni akarok rá, hogy lássam, képes-e még jobban elvörösödni. Szeretném hallani, ahogy újra kiejti a nevét a száján. Morgan. Istenem, illik hozzá. Szexi és aranyos. Aztán hallani akarom, ahogy az én nevemet mondja.

– Szóval, szoktál?

Ó, basszus. Annyira lefoglalt, hogy a farkammal gondolkodjam, hogy nem figyeltem arra, amit a szexi lány mond. Tipikus pasi viselkedés!

– Bocsánat. Mit mondtál?

Kinevet. Mély, gazdag hangja van, és olyan természetesen szakad ki belőle, hogy önkéntelenül is eszembe jut, hogy ő olyan nő, aki nevet az ágyban.

– Szoktál mocskos regényeket olvasni?

– Um, pasi vagyok. Mi általában... – Megköszörülöm a torkomat; isten tudja, miért, válaszolni akarok, de nem szeretném, ha perverznek tartana. – A pasik általában a vizuális dolgot választják.

Felmordul, majd a lámpával végigköveti a mellkasomat, és ha nem csal a szimatom, lelassítja a fény útját, amikor az ágyékomhoz ér. Aztán újra az arcára világít.

– Ha azt hiszed, hogy a nők nem vizuális típusok, sokkolna, amit a böngészési előzményeim között találnál.

– Mocskos? – kérdezem az ő kifejezését használva.

– A Tumblr gyönyörű találmány.

Hivatalos. Pornóról beszélgetek áramszünetben a legszexibb nővel, akivel valaha találkoztam. Most már tuti, hogy nem is akkora szívás ez az este.

Morgan körbevilágít a konyhában, majd kinyitja a hűtőt. Elővesz belőle egy kancsót, ami tele van valami piros folyadékkal, mielőtt visszafordítja felém a zseblámpát. Közben odafigyel, hogy a mellkasomra világítson vele, ne pedig az arcomra.

– Daiquirit?

Az se lenne akkora szívás, ha áramszünetben piálnék a legszexibb nővel, akivel valaha találkoztam, miközben pornóról beszélgetünk, de megrázom a fejemet.

– Kösz, de vezetek.

– Mr. Felelősségteljes – mondja, és tölt magának egy pohárral.

Felnevetek.

– Miért úgy mondod, mintha ez annyira rossz lenne?

Túltölti a poharat, és a folyadék lecsorog az oldalán. Gyorsan lenyalja a kicsordult piát, mielőtt válaszol.

– Hidd el, nem rossz. Túl kevés a felelősségteljes férfi a világon.

Igyekszem, nehogy grimaszolni kezdjek. Ő azt mondja, felelősségteljes, míg Olivia az unalmas szót használta.

– Csodálkozol? – kérdezte. – Soha nem csinálsz semmi impulzívat. Emlékeznem kellett, hogy élek.

Kiverem a fejemből a veszekedést, miközben figyelem, ahogy Morgan visszateszi a kancsót a hűtőbe. A hóna alá teszi a zseblámpát, és beviszi a fekete dobozt meg a daiquirit a nappaliba. Igen, sokkal jobb róla fantáziálni, mint Olivián meg a sok elmejátékon agyalni, amit a tavaszi szemeszterben csinált velem.

A halvány fényben nehezen tudom kivenni a csípője ringását a rövidnadrágban, de a zseblámpa miatt jobban látok, mint korábban, úgyhogy ezért hálás lehetek. Mondjuk, ettől függetlenül nem panaszkodnék, ha most már visszajönne az áram. Néha jobb rendes megvilágításban kiélvezni a látványt. Morgan hátsója nagyon is megérdemli a reflektorfényt.

Leteszi a piát meg a zseblámpát az asztalra, utóbbi a mennyezetre mutat. Miután leül a kanapéra, megpaskolja a kárpitot maga mellett.

– Gyere ide. Hadd nézzem meg a kezedet!

Már majdnem elfeledkeztem a véres sebről. Képes vagyok ellátni a saját sérüléseimet, de szót fogadok és leülök mellé, hogy közelebb legyek hozzá.

Megfogja a kezemet.

– Ez a domináns kezed?

– Igen. – Feszült a hangom, mert puha a keze, és mert kurva kíváncsi vagyok, hogy mit szeret annyira nézni a Tumblrön. Kinyitom a tenyeremet, hogy le tudja venni a köré tekert papírtörlőt, és megnézze a vágást.

– Szívás. A bal kezeddel tudsz kompenzálni?

– Bal kézzel szarul dobok.

Felhorkan.

– Ki beszélt itt a dobásról?

Jóságos ég! Komolyan azt kérdezi, hogy tudok-e bal kézzel maszturbálni?

– Ez tényleg egy illetlen kérdés, vagy csak piszkos a fantáziám?

– Ó, abszolút illetlen kérdés volt. Ettől kényelmetlenül érzed magad?

Felmordulok, inkább a kíváncsiságomat keltette fel, semmint sokkolt. Tuti, hogy még soha nem találkoztam hozzá fogható lánnyal.

– Lehet, hogy kényelmetlenül érezném magam, ha égne a villany.

A szempillái függönyén keresztül bámul fel rám.

– Nincs felkapcsolva a villany.

Nagyot nyelek. Nem akarok túl sokat belemagyarázni a pillantásába, de a fenébe.

– Tudom.

– Mi történt? – kérdezi, ahogy visszafordítja a tekintetét a kezemre.

– Robbie összeverekedett egy részeg idiótával, aki sörösüveggel hadonászott. Sikerült megállítanom a srácot, nehogy fejbe verje vele Robbie-t, de helyette ezt kaptam. Az edzőim irtó pipák lesznek, de legalább senkinek nem tört be a feje.

– Olyan természetesen öltöd magadra a hős szerepét.

Nevetek.

– Hidd el, semmi hősies nem volt abban, hogy beugrottam két részeg idióta közé.

– Min veszekedtek?

Vállat von.

– Ki tudja? Robbie elég hirtelen haragú. Biztos valaki mondott valami hülyeséget, amit rossz néven vett. Az egész buli ilyen volt. Jó emlékeztető volt, hogy miért nem hiányzik ez a város.

– Ebben egyetértünk – motyogja. Nagyot sóhajt. – Legközelebb inkább gyere át és igyál velem.

– Tetszik ez az ötlet. – Egy sörnél többet alig iszom egy este alatt, de rohadtul tetszik a gondolat, hogy együtt lógjak Morgannel meg az éles nyelvével, miközben megiszunk néhány pohárral.

Leveszi a fekete dobozt az asztalról, és miután kinyitja, látom, hogy egy elsősegélydoboz az. A halvány fényben nézem, ahogy hidrogén-peroxidot locsol egy vattapamacsra. Az egyik kezébe fogja az enyémet, és megtisztítja a sebet.

Felszisszenek, ő pedig megdermed.

– Fáj? – kérdezi.

– Minden rendben.

Mosolyogva megrázza a fejét, és befejezi a fertőtlenítést.