KAFFKA MARGIT

ÁLLOMÁSOK

Regény

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

1

– Ecco! Bútorszállító-compagnie… küldök tőle, emberek, holnap! – mondta gyorsan, hibás, idegenes kiejtésével a férfi. – Kérem mondani… ne törjenek össze!

– Igen! – felelt halkan Éva. A küszöbön állt, és bólintott.

– A gyerekek?

– Lefeküdtek, nem kellene zavarni már. Minden vasárnap délelőtt beküldöm őket Marissal magához.

– Erdősor, numero ötven, földszint-atelier. Igen?

– Tudom.

– Én már nem kell… idejöjjek többször. Addio!

– Igen. Az ügyeket majd írásban is… elintézhetjük később.

Kezet fogtak. Az asszony visszament a kiüresített műterembe; a férfi (éveken át a férje volt) lefelé botorkált a homályban a villa kényelmetlen kis csigalépcsőjén. „Világítani kellene neki! tűnt az Éva eszébe, de mindjárt mosolyra fanyarult ezen a készséges indulaton; most az „utolsó percben. Igen, hisz minden olyan szépen ment; túlestek röviden, közös akarattal elterelve e pillanatok kényelmetlen súlyát. Már le is ért… most indul a kocsija.

A szoba közepére összehordva garmadában állt még az itt hagyott holmi. Agyagos láda, fehér gipszfejek – ismerős frizurás dámák és közéletben szereplő férfiak arcmásai –, ócska edények, figurák; régi templomi lámpa, fémplakettek, csinált ódon patinával és szándékosan nagyolt, extravagáns ceruzavázlatok. Mennyi idegen, felületes portéka! – gondolta egy kis lelki elmélyedéssel, amint így előtte voltak. Együtt, ügyesen szétrakva jól dekorálták a „műhelyszerűség"-et itt; de most, egymás tetejére tornyozottan a padlón, az esti homályban, mint egy groteszk ószeresbolt, olyan vásári volt az egész, olcsó és szánalmas annak, aki – mint ő – annyira ismerte mindezt… Hanem a ruhák ó, azok már gondosan ládákba, kofferekbe csomagolva: az új szmoking, a híres londoni frakk; divatos, szürke, nadrágok, finom, nyersvászon köpenyek a munkához, vasalt ingek selyempapirosban. Éva elfordult, idébb rakva a cilinderes skatulyákat, nehogy itt felejtődjenek holnap, lecsavarta a villanyt, és átment a szalonba.

Végigjárt, kinyitotta az ablakot. A kert kopasz volt még, és túl, a villák mögött, a kis erdőben fázós márciusi gallyak nyúlkáltak fel a meztelen, tavaszi holdra. Csak egy percig maradt itt, egy mély lélegzetvételig, lesietett a földszintre, át a hideg ebédlőn; az ő szobája meg a gyermekeké fűtve volt még. „Milyen szép csend van nálam!" gondolta, ahogy belépett, szinte naiv felörvendezéssel. Kedve lett volna most megnézni Péter-Pált, a kis ikreit odaát: hogy alusznak? És megcsókolni. De nem tette: „Bizonyos, hogy jól alszanak, fürödtek lefekvés előtt, és… nem kell érzelegni most, éppen most – az Istenért!"

Igen, félt volt egy kicsit az első estétől; elkészült rá, hogy valami ijedtségformával meg kell majd küzdenie, szokni az új állapothoz. De nem, hálistennek!… Mégis jó volt végigkínlódni, kivárni ezt az időt, mikor már így válhattak meg egymástól. Ellazult köztük minden szál, rég kiadta mérgét a keserűség: vád, jelenet, érzékenyesdi, bántó szavak; és ami emlék – ha volt – úgy vásott le róluk fájdalomtalan, mint érett gyümölcsről a burok.

Hirtelen leült a hintaszékbe, szemközt a tükörrel, ringatta és nézte magát. Most lehet… mindent, feszélyezetlenül, itthoniasan: járkálni, leülni, végigfeküdni, tétlenkedni vagy sürögni; nincs többé az eleven kontroll, nem nyithat rá véletlenül a másik, az idegen társ. De neki sem kell gondolni vele: itthon van-é az odafenn az emeleten, dolgozik-e, meddig marad el este? És nem kell sérelemnek érezni, ha későn vagy reggel jár haza, holott igazában annyira mindegy volt már régen… Milyen szép ez a sok meleg, bíborpiros szín, lámpaernyő, szőnyeg, a kedves kis politúros asztala a sarokban, a terítő hímzett szegélye! Mennyire magáéra ismer itt most mindenen… és mintha ma látná először, olyan újnak tetszik mégis egy-egy pillanatban! Ült, és szerette és élvezte a szobáját is percekig.

Itt most végig lehet gondolni a dolgokat zavartalanul: hogy mi lesz ezután? „Most lehet hétfőt csinálni!" jutott eszébe a gyerekkori szólásmód, mikor egy-egy hétfőtől új rend kezdődött az iskolában, vagy valami megváltozást, jó szándékot kötött ehhez. Hétfője az életnek! Most minden elölről kezdődhet, és hálistennek, még elég fiatal hozzá!

Az utolsó napok kellemetlenségei után, kicsit akarva – egészséges szándékossággal –, igazodott így most a lelkiállapota. Hogy: lám, nincs ok aggodalomra, menni fog minden!…

– Hozom a teát! – mondta a fehér blúzos leány, és csendesen jött be a tálcával. – Ágyat is bontok. Nem tetszenék ma ágyban meginni, jókor lefeküdni? Az nem árt.

– Nem vagyok még álmos, Máris!… Miért?

– Hát csak! – húzta fel a vállát kicsit zavartan, aztán elmosolyodott felbátorodva, közvetlenül. – Nem is tetszik bánatos lenni! – állapította meg végre derülten.

– Nem én, hallod, a világért se! – rázta meg Éva a fejét, és visszamosolygott rá. – Add csak idébb! Most meglátom, hogy tudsz lágy tojást főzni. A szakácsné eljön még a holmijáér’?

– A kosztümje van itt még meg egy kalapskatulyája; holnap érte küld.

– Nem lesz unalmas neked így magányosan?

– Ojjé! Annak örülök, ha nem nagyzol nekem senki, nem dirigál! Amennyit ezek dógoznak, majd meg tetszik látni – játszódva elvégzem helyette is. Nem lesz semmi baj!

– Na, hisz úgy igazítjuk, hogy kevesebb legyen a munkád. A műterem-takarítással is mindjárt meg egyébbel is.

– Hát! Egy férfival van a legtöbb vesződség egy háznál; ha a’ nincs, minden könnyebb.

– Aztán májusban kisebb lakásba megyünk… ha ugyan addig itt nem hagysz megint.

– Úgyis hiába vó’na! – nevetett a lány, és vállat vont, hogy elrejtse a gyöngédséget abban, amit beszélt. – Hat esztendeje, hogy felhoztak Pestre, mi voltam? Tizennégy esztendős – bornyú, éppen, hogy nem bőgtem –, kutya se törődött velem többet onnan hazul. Csak átkoztak levélben – jó lett vóna, ha a fizetésemet mind hazaküldöm nekik italra. – Itt lettem én nagylány, Márisbul Mariska; jól tetszett okosítani; semmi keresetem nem vóna mán nekem Aranyoskúton, a bányászvégen, a hegybe vájt putriba. Hát nem igaz? Hogy meg másutt szolgáljak? Az utolsó két esztendőben próbáltam azt is – megbolondultam, felmondtam itt –, bennem vót a kutya, hogy mégis, próbálni kék ezt a Pestet e’ kicsit! De egy-két hónapra, ugye, visszakerültem, nem vót nyugtom másutt. Nagyságos asszonynak se smakkolt azér’ más szobalány; mi már megszoktuk egymás tempóját. Meg nagy izé az is, hogy egyféle valósi az ember, egyféle a beszédje. Kiskoromban is mindig csak a Rosztoky kisasszonykátul szerettem, ha kinyőtt ruhát hozott az anyám; mán örültem, ha odament mosni; akkor is mán olyan tisztán tetszett a ruhát viselni…

– Készen vagy az ággyal? Na, jól van – Hucul Máris –, viheted ezt a kannát is; van itt még neked egy csészérevaló.

– Köszönöm! Szeretem a teját, pedig de főzi a véremet! Nem alszok tőle éjszaka.

– Na, csak vigyázz magadra! Hát adjon Isten!

– Jól tessék aludni!

Derülten, lassan kavargatta tovább a langyosodó, aranyszínű lét. Jólesett ennek a haszontalannak az embersége most; mikor tán azt hitte a csacsi lyány, hogy ő elhagyatott, szomorú és szüksége van rá. És inkább marad nála mindenesnek, mint máshol szobalány legyen. Hm! Biztosan tudta pedig, hogy e télen volt úgy néha, hogy a műterem ajtaja nyitva maradt éjjelre – Guido mindig külön odafenn aludt –, és egyszer csak nyikorgott a kis rossz vas csigalépcső mezítlábos léptek alatt… és Hucul Máris új blúzt, filckalapot, egyszer bársonymuffot vásárolt a rákövetkező napokon… Őneki már nemigen volt joga utóbbi időben számon kérni vagy észrevenni is az ilyet; rég nem vállalta vállalnivalóit e nyűgös kapcsolatban. De most milyen hévvel az ő pártján volt a bolondos! Asszonyszolidaritás ez? Van ilyesmi, és épp ilyen szegény hisztériásban, aki néha magánkívül, dühöngve felesel és átkozódik, ha felgyűl benne a „rossz", hogy hetek múlva alázatos kutyasimulással, megbánóan kéredzkedjék vissza megint? Cselédhűség – lehet ez? Nemcsak a felülhelyezettek önáltatása, hogy takarják vele, mennyire kiszolgáltatottak?… Vajon úgy érzik ezek a leányok, ahogy mi elképzeljük; hogy milyen nehéz sor lehet mások alá, testi szolgálatra rendelve lenni? S kivált asszonynak másik asszonnyal szemben! Mit érezhet iránta valóságban az, aki piciny kora óta az ő testéről való ócskát viselte?… De lám, most örvend ő is szegény, hogy nem „nagyzol" fölötte semmiféle szakácsné; a konyhán, cselédszobában úr lehet egyedül. Halk edényzörgés; a csendes, elégedett danolása berévlik a falakon át.

Elment a tyúk vándorolni.

Nem gyön haza többet tojni…

…Lám, otthoni, aranyoskúti nóta! Részeg, bús bányászlegények dünnyögik hazamenet a szűk kis hegyi utcákon; késő este a szőlők alatt… valami csigázott, siralmas komikum, akasztófahumor van az együgyű dallamában. Ó… szegény anyu! Igen, ő citálta ezt önmagára egyszer, mikor néhány évvel ezelőtt öreg fővel, ügyetlenül, szétprédálódva, sértődötten egy tízesztendős sérelem miatt – s oly alkalomszerűtlenül, ahogy mindent az életében csinált – felkerekedett egyszer csak ő is Aranyoskútról. Otthagyta apát, a házát, városát, a jó ismerősöket, akik szívesen sajnálgatták kívülről „azt az áldott jó, istenes asszonyt; és feljött ide új életbe, hozzá s a vejéhez, tovább a hátralevő kis idején. „Elment a tyúk vándorolni… Batyut kötött a hátára; úgy ment ki a nagyvilágba. Szegénykének ez a mondás volt tán élete egyetlen öniróniája, s az egyetlen jó ötlete is. Mennyit elégedetlenkedett itt velük, a vejével, a gyereknevelésükkel; hogy járta itt is a templomot, imádkozott éjfélig a térdeplőn, és égette a szentelt gyertyát odafenn a pici tetőszobájában. Milyen beteges kedvvel játszta most már náluk az üldözöttet – kivált utolja felé szegényke –, sírt, jókodott, panaszkodott rájuk ismerősöknek, a cselédeknek… De szépen, enyhülten hunyt el. Megáldott mindenkit, gyónt, és magához vette az urat. Igazán… hogy megváltozott a halála előtti napokon! Szinte megnőtt, fölébük került; szelíd lett és komoly, számba vehető!… Ej, de hisz a halál ideje még messze-messze van… és ő nem ezekre akart most gondolni!

Mért kell mégis visszafelé kalandoznia, ahelyett hogy a holnappal jönne tisztába? Valami kapcsolatot keres a múlttal, amihez úgy térne meg, hogy csak átmeneti állomásnak, veszteglésnek érezze ezt az elpazarolt hat esztendőt? Visszatámaszkodni a régi magához, talajhoz, ahonnét nőtt, szálakkal, törvényekkel, amik kötnek és biztosságot adnak, hazaüzenni valahogyan legalább; most, amikor az életútja térül!… Családiság! Igen, ha úgy lett volna neki is, mint a legtöbb embernek az élet első idején! Nem volt; de vajon biztosan boldogtalanabb azért másoknál, vagy kevesebbet ér?

A „szülői ház; igen, valami nagyon laza, külsőleg összetartott és véletlenszerű volt náluk ez: néhány ember egy fedél alatt élése. A „család soha nem eszmény, mindig züllő, komolyan se vett, inkább kicsúfolt állapot. Hogy ő első, ösztönös gyerek-szégyellőségével borzadt már mindentől, ami érzelgés, szóval-jókodás, kifejezett gyengédség; szegény mama volt az oka ennek, vagy inkább, ahogy véle apa ellentétbe helyezkedett. Mert az apja tetszett neki. A „Csúfondáros fiskális", ahogy nevezték, a sok furcsasága, egész hanyag mivolta, mértéktelen gőgje; éles ferdítőtükör emberlátása, maró elmésségei; és józan kedvessége is, rejtőzködő, szemérmes jósága, amire ő büszke volt, hogy kiérzi. Mert hallhatta, hogy áldják és dicsérik néha jártába-keltébe holmi idegen, szegény ördögök, poros kárvallottak, akiknek ingyen védte az igazát, gyümölcskofák kézcsókra szaladnak, ha végigmegy a sátrak során a piacon. De hamarosan zavarba jött vele mind, mert őket is kicsúfolta, megbántotta; röstellte a népszerűséget. Éva sem emlékezett, hogy elutazáson kívül valaha is megcsókolták volna egymást; de azért az ő értő és összetartó cinkosbarátságuk emléke minden, ami kedves az élete első húsz esztendejéből.

Írnia kellene neki ma, most este. Kimerítőn, bizalmasan közölni mindent magáról, a dolgairól, ezt a házasságot is lefesteni Guido Lussinival, akit apa különben sohasem kedvelt. Előkeresni mindjárt egy levélpapirost, és felírni: „Kedves jó apám!… De milyen régen írtak ők már egymásnak; és akkor is csak rövid, felületes értesítéseket a hogylétükről, a gyerekek születéséről, néhány születésnapi gratulációt, az anya halálát. „Kedves jó apám! Soha élőszóval így nem mondta neki, és nem is tudná; kezdettől fogva magázták egymást kölcsönösen.

Most felrévlett előtte a régi családi asztal, az ebédelés ideje, amikor egy fél órára mind együvé kerültek. Anyu, ölében összerakott, párnás kezeivel, szorosra húzott ajkaival, begyesen, kövérkén és szenvedőn ült az asztalfőn; mellette Lulu, a felnőtt leánya közönyös, fiatal arcával, jól szabott, finom ruhájával elegáns alakján. Éva lejjebb ült, Ferkó mellett, akinek felkötötte az asztalkendőjét, és ráncba szedte félhalkan, ha disznólkodva evett. És látta apát gyűrött kabátban, jó étvágyával és örökös, kötekedő mosolyával, ahogy önti és folytatja apró, csípős élceit; mamura legkivált, de nem kímélve egyiküket sem, csudálatosképp csak őt, a kisleányt. A szenteket sem kímélte, a nőneműeket különösen – Évára kacsintott közben egyetértőn, bizalmaskodva, és kevéssé-burkolt trivialitásokat mondott a krisztuséhes, csókolhatnám-szüzekre; a házasságban tiszta életet élt szent nők legintimebb szokásait firtatta, és kikezdte a „Mutter Gottes-t is, akinek a képe kis ezüstmedalionon, az egyesület kék szalagján ott lógott a mamu nyakában lőcsei zárdanövendék kora óta. „Héj, akkor vóna az is asszony a talpán, ha keríteni tudna hamarosan ennek a mi nagylányunknak valami jó pénzeszsák-férjet, hogy ne járná a bálokat hiába. Deisz akkor még én se sajnálnék a vén zsidónéjátul néhány rőf selyemviganót az oltárjára. Mit szól rá, Éva, hány pakli miligyertyát ígérjünk? És ő visszamosolygott rá lopva egy félpillanatra, bár látta, hogy Lulut is igazán bántja az apa modora; Lulu akkor volt tizennyolc éves, és tán elábrándozni szeretett volna inkább, vagy finomabb, előkelőbb érintkezésre vágyott; hisz apát igazán nem akárki tudja bevenni, ezt Éva is elösmerte.

Úgy tízesztendősnek látja magát akkoriban, és leginkább csinos, derékhoz szabott szürke posztó iskolaruhában – így emlékszik –, hófehér hímzett gallérkával, amit naponta frissen cserélhetett. Nem ösztönözték ebben, de nem is akadályozták. „Ez se’ lesz csinos, ez a második lányod, legfeljebb a szőke haja fog majd érni valamit!… Ezt még régebben, egész kicsi korában mondta egyszer mamunak a testvérnénje, Neszti néni, aki mindig ilyen „őszinte volt; késő este érkezett hozzájuk egyszer Kassáról, és az ágyban vizsgálgatta a gyerekeket. Azt hitték, ő alszik, és hangosan beszéltek, pedig csak tette magát, és mikor kimentek és vacsoráztak, fojtottan és nagyon keservesen sírt soká, és életében sem szenvedhette soha Neszti nénit. – Mert nem is volt igaza! – Nem lett csúnya bizony, és egyre kevésbé, szép, nagy, szürke szemével, tiszta arcbőrével, okos szájával; az alakja is egyre ígérőbben fejlődött, s ő érezte ezt a nagydiákok viselkedésén, akik ott ólálkodtak a felsőbb leányiskola körül, és félénk, ügyetlen kamaszhódolatukkal kitüntették a táncórákon. És ahogy nőtt, ahogy egyre felsőbb osztályokba járt, évről évre nyugodtabb gyerekönzéssel tudott ezzel – a külsejével, ruházatával – törődni, a sokféle házi zsémbelődés, panasz, egyre komolyodó bajok és jelenetek közepett részvétlenül járni a friss nyakfodrai ügyében; új, elegáns cipőt rendelni, és masamódhoz menni idény elején. Észrevette, hogy ha szerénykednék, nyugodtan hagynák hamupipőkének; így sommásan a többivel mindent kifizet apa mégis, és takarékos lenni úgyis hiába próbálna valaki ebben a házban, amilyen gyeplőtelen, szeszélyes, bolond gazdálkodás folyik itt; amilyen élhetetlen pocsékolást tesz mamu alamizsnálkodás címén például. Tizenhárom esztendős korában már szinte függetlenül járt-kelt itthon; tanult, mert ez legtöbbször mulattatta – bár senki meg nem dicsérte a kitűnő bizonyítványokért –, fogadta, sőt, intézte, szította a tánciskolai hevüléseket, nyugodtan, és tudatosan örvendve vagy mulatva rajtok. És egészen maga kezelte, mosta és gondozta a hosszú, gyönyörű haját; maga fésülte a legdivatosabb, nagylányos frizurákba.

Lulu bálozott akkor még mindig, anyu vele foglalkozott; különben is

jobban szerette. Nem volt szép leány, de kellemes, jó táncos, hibátlan növésű. Társaságban elevennek tartották, emberekkel bánni tudónak; mondták, hogy gőgös kicsit, és ez előnyére vált. Otthon inkább hallgatag volt, és láthatóan rosszul érezte magát; bár nyíltan nem foglalt pártállást egyik szülője ellen sem, hanem kicsit finomkodón szenvedett a pörlekedésüktől, mégis a három gyerek közt ő húzott legjobban anyuhoz; a legtemplomosabb is ő volt aránylag. Apa érthetetlen okból sokat csúfolta őt is, s az udvarlóit; egy bizonyos Jeszenszky Kálmán nevű szolgabírót egy idő tájt; ráfogta, hogy kapcát visel a báli lakkcipőben, és lótrágya van a körme alatt. Szegény Luluka! Jobb lett volna, ha illendően férjhez megy az első egy-két farsangján; még akkor lehetett volna, elég kapós lány is volt pedig; de az ilyesmi véletleneken múlik. Válogatott egy kicsit; őbenne még nagyon benne volt, hogy „alsómersei és végrosztokai Rosztoky meg effélék; vagy az a bizonyos Jeszenszky Kálmán, hogy éppen az nem kérte. Bajos dolog is egy elvárosiasodott, kis hozományú fiskális kisasszonnyal, ha még ilyes igényei is vannak, dzsentrit akarna mindenáron. Aranyoskút nem volt megyeszékhely, sem vasúti csomópont, sem pénzügyigazgatóság; kevés ilyen helyen a házasulandó. Egyszer egy fiatal bányamérnök merészkedett; no, ontotta apa akkor élceit a kákabélű németre, a penészes földfúróra, a pápaszemes vaksi vakondokra, aki az iskolájából hozott „burschenlied-ekre akarta megtanítani az itteni cigányt. Különben ezt Lulu is éppen eléggé lenézte a maga részéről.

Pedig otthon egyre rosszabbodott a levegő a nagylánykodás, férjhezmenés szempontjából is. – Ha hozzájuk jött látogatóba fiatalember, éreznie kellett e hidegítő, ellenséges, illúzió-verő fuvalmakat, mik épp tűzhelyrakásra csábítanak legkevésbé. Kevesen szokták meg az apa választóvíz-modorát. A szomszédjáról, atyjafiáról kitalált élceket mindenki megbocsátotta még a kacagásért; de aztán megtudta, hogy maga sem kivétel, és megbántódott, mert: „Ha még olyan találó volna ez is, mint a többi! Szegény mamu, ő meg egyébről sem tudott beszélni akkor már – még a lányok gavallérjaival sem –, mint „Pemeté-ről, s hogy milyen szenvedései, milyen sorsa van e „gyalázatos" miatt. Sötét vagy fájdalmas célzásokkal folyton arra utalt – ha szerelemről vagy ilyesmiről volt szó –, és a szeme rögtön teli lett könnyel, mihelyt sajnálni kezdték. A kisebbik leány kamaszos, türelmetlen gőgjében helyette szégyellte magát, és néha percekig tartó, forró gyűlöletroham hullámzott át rajta – mamu ellen; mert akaratlan, mégiscsak vállalta őt.

Pemetének éppen ő, Éva keresztelte el azt a Hankó Linát, és néha csúfolta, nevette mamu előtt. Gondolkozás nélkül jutott eszébe a poros színű, aszú, szürkés, kellemes fűvirág, mikor ezt a kis iparoslányt egyszer jól megnézte magának a vasárnapi misén. Igénytelen, pisze, himlőhelyes jószág volt, de tudja Isten, nem rokonszenvtelen. „Lehet hogy jó szagú! kacagtatta volna az anyját hazamenet, de befelé jóindulatúan vállat vont. A tárnafelvigyázó lánya visszanézett volt rá a templomban, kerek, meleg szemeivel; szerény és naiv meghatottsággal, bocsánatkérőn; de valami komoly, egyszerű kis asszonyi biztossággal is, magára-büszkén, hogy így állni merheti a Rosztoky ügyvéd úr leánya tekintetét. És azóta már néhányszor váltottak ezek ilyen pillantást. „Gusztus dolga, Istenem! mosolygott Éva.

– Tegyen úgy, mintha nem tudná! Ne járasson örökké utánuk! Minek hallgat minden kofára! – mondta meg végre anyunak egyszer; de Lulu ráförmedt, és összeszidta.

Tizenhat éves volt már, amikor egy nap hirtelen nekimeréssel – mert jókedvében találta – négyszemközt, reggel az irodában szóba hozta apának minden előzmény nélkül.

– Isz csak ne volna olyan csúf, mindent értenék! Mi a ménkűt lát rajta, az Isten áldja meg?

Rosztoky egy pillanatra megrökönyödött, még el is pirult kicsit, aztán elkacagta magát:

– Hát én tán szép vagyok?

– Na, ne bolondozzon!

– Oszt’ nem többet érek azzal, aki nékem csúf, mint aki másnak szép?

– Ez jó! De nézze, annyit jár az emberek szája!

– Elég marhák! Mert annyit mondhatok: nem sok bálicafrangot vehetne abbul az anyja meg a nénje, amibe nekem az a szegény kis perszóna kerül, az istenadta! Hogy még maga is szót veszteget erre!…

– Na, isz’ énfelőlem… nékem ugyan mindegy!

– Lássa! – Na, igen, hát kell még az a tavaszi kalapra való?

– Kell, hogyha ad! Hogyne kéne? – és tartotta a tenyerét.

Így ők megegyeztek volna ketten. De odahaza dúlt a keserűség, a könnyek, jelenetek; mamu végre tombolhatott a mártíromságban. Ismerősök, bejárós asszonyok hordták a híreket neki: Rosztoky tekintetes úr ott alszik ebéd utáni álmot nap mint nap annál a személynél; csak egy szobájok van, hát a vén nyugdíjas bányamester olyankor mindig átballag valamelyik szomszédjához egy literes üveggel a hóna alatt, itatja őket, és ha felhörpint, dicsekszik a lyányával. Azok a borok a Glück Náthán pincéjéből valók, ahol árvereztek a tavasszal, és Rosztoky fiskális úr volt a csődtömeg-gondnok. És sopánkodtak hozzá jóízűeket. „Jaj, hová tette az Isten a szemit? Ha még valami Tündér Ilona, de egy ilyen hitvány kis pocsékkal! Csak ott, a bányasoron is különb lányok akadnak, ha már éppen… De a felesége még ma is szép, és milyen áldott jó lélek, a légynek se vét az, és nem is vette el szegényen, ez a ház is az asszonyé!" Így a vén Huculné meg a többiek; és meszely lisztet, egy kis szilvalekvárt, kóstoló kalácsot, viseltes fehérneműt vitt el mind a kosárkában, ha újat tudott, vagy szíve szerint elsajnálgatta a tekintetes asszonyt, és vele könnyezett a konyhalócán vagy babot szemelve a birsalmafa alatt. De a jó uzsonnás asztalnál is délután, a habos kávé, fonatos, házimogyorótorta meg cukrosbefőtt mellett is ezt tárgyalta a barátnék hada, önzetlen megindulással. Mamu megérte a teljes elégtételt Aranyoskúton; pártja volt, erős közvélemény mellette; Rosztoky Kázmér ugyan az ujját se mozdította meg, hogy a maga részére fordítsa. Pemetét, szegényt, egyszer megverték a bányászlegények kalákából hazamenet, esti sötéttel rátámadtak a szűk Pinceközben, hogy csúffá tegyék emberségből. Ővelük mindig rátartós volt ez a ripacsvirág, és az apjától sokszor kaptak volt büntetést a munkában.

Sokszor lemaradt akkor már Lulu egy-egy mulatságról. Nem kapott új ruhát – tán mert az iroda is szűkebben adta már (új, fiatal ügyvéd került kettő is a városba, zsidók, ügyesek) – vagy csak mert épp akkor „nem szólt mamu apához, és pár napig nem ettek egy asztalnál. Mamu akkor vette fel a házra az első nagyobb adósságokat; ilyen „önálló volt ő bizony. Apa összefont karral nézte, örök maliciózus mosolyával, szó ellenvetés nélkül, de mindenki mondta, hogy az ő szerencsétlenje lesz ez a lány, ez a Lulu, hogy nem megy férjhez. Ő hozott szégyent rájuk. Nem tudni, így hitte-é Lulu is; de egyre keserűbb lett otthon, zárkózottabb, jobb szerette, ha Laurának hívják most már, a rendes nevén, és kedvetlenül ment társaságba. Tán sértette akaratlan, hogy itt nőtt elejébe a másik, a kicsi, és már mondogatták: „Ez a szebbik! Hogy kinőtte magát! Azon a télen, mikor őt vitték először; Laura otthon maradt. Ferkó bukdosott már a gimnáziumban; még ezt is Pemetének rótták fel: „Mert a piarista tanárok is számba veszik, hogy milyenek az erkölcsök a családban, hogy milyen példát lát a fiú maga előtt!

Idegenül, távolian és független élte köztük Éva e fiatal esztendőit. Apával néha tüntetően sétált végig a Fő utcán, és míg anyu templomba járt a Mutter Gottest imádni, sokszor kacagták együtt a világot az irodaszobában, ha nem volt épp senki ott. Ilyenkor apa megkínálta konyakkal, cigarettával, mint valami vendéget.

– Hát mondja csak, Évica – hümmögött az iratszekrénynek fordulva –, az a Kassai fiú az árvaszéktől… az maga után jár, ugye?

– Meghiszem azt!

– Na… hát? Hm! Aszongyák, jóravaló! Jurátus doktorátusa van.

Éva nem tudta, hová legyen az álmélkodástól. Csúfolódást várt, arra készült, hogy kivédje azt a szegény fiút.

– Na!… Hm!… Az apja, az a vén rőflábú, megszedte magát a pultnál, mi?

– Az istenért – kacagta el magát végre a leány –, hát nem látja rajta azt a zsakettet, hogy a háta közepén kezdődik a vágása? És ha megy, mindig harangoz neki.

– Hm! – mondta megint Rosztoky. Ez a kifogás az ő stílusában volt, mit szólhatott volna ellene. Pedig mintha mégis akart volna valamit, hm!… Végre is vállat vont, ő is nevetett.

– És beszéd közben mindig azt mondja: „k’remalásson"; ja, erről már nehéz leszokni! Na! Iszen van magának elég esze, Éva!

Ők mindig megegyeztek. Közben már két farsang is lejárt. Lulut Bécsbe küldték akkor télen az ezredesné keresztanyjához; hátha ott még próbálhatnak valamit? Ferkó a negyedik gimnáziumot ismételte. Erről jutott eszébe Évának hirtelen valami friss, mulatságos dolog: letenni néhány különbözeti latin vizsgát, érettségizni.

– Osztán mit akar azzal? – kérdezte az apja.

– Ki tudja, mit fogok egyszer akarni. Ez mindenhez jó; meg unni is kezdem már magam itthon. Nem fog sok pénzébe kerülni!

– Na, nem azért!

– Tudja, úgy sejtem, ez nem marad így sokáig itthon… odébbulni kell valamerre. Két vénlyányt akar egy rakáson?

– Na, maga még… Sohase volt ilyen csinos.

Éva belepirult. Most kapta az öregtől életében az első bókot.

– Na, jól van – mondta sietve Rosztoky –, hát csak keressen tanítómestert, alkudja is ki mindjárt, hogy mennyiért!

Elkezdődtek az órák Novák tisztelendőcskével, a kedves, okos kispappal: télen a kertiház elhanyagolt pici szobájában, nyáron a szőlőlugas alatt; és ezek mulatságos idők voltak. Mamu is örült, hogy elláthatja finom ebédekkel Isten leendő szolgáját; később, mikor felszentelték, fél évig ott is lakott náluk, és az egyszerű jelenléte annyi minden feszültséget enyhített. Éva mindig gondosan felöltözött az órákra, nagy nyelvérzékével pompás tempóban haladt, és örült az ifjú ember túlzott örömének s a lelkes mentori büszkeségnek, melybe – úgy látszott – egy kis egyéb is takarózik. Többet is olvastak, mint a szigorúan vett előírást; az Aeneis negyedik énekét is, bizony; de helyreütésül aztán az egész Tacitust, úgy, ahogy volt. Vizsgákra mindig nagyon elegánsan ment el Éva, szép alakjához simuló kosztümökben, és laza angolos kontyba eresztve a haját, ami mindig engedelmes eszköze maradt; s az ismerős gimnáziumi tanárok hódolattal írták be a megérdemelt kitűnőket a szép úrileánynak, ki első női növendékük volt még. Csak Ferkó dühöngött; akkor utasították pótvizsgára a hetedikből. „Mit ártja bele magát egy ilyen nagy kamasz lány ilyen dologba; nekem kell hallgatni érte, hogy példának teszik elibem a tanárok. Ha engem is, teszem, egy szép nő tanítna a lugasban!…" De azért átengedték őt is, tán épp a nénje miatt, vagy mert ő volt már akkor is a gimnázium főmuzsikusa, kirándulásrendezője, egyéb ceremóniamestere. Az ebédlőasztalnál egészen másféle, tisztán liturgiai beszélgetések központja volt a fiatal tisztelendő; mamu egyre új kérdéseket talált (apa oly hallgatag volt újabban, mintha itt se volna; ha rácélzott is a kegyes beszéd morálja; bár a pap ügyesen elterelte mindég), és Lulu is, szegényke, szokatlan érdeklődéssel részt vett ezekben. Néha egészen átpirult az arca, s a tekintete furcsán gyámoltalan lett, ahogy a vendéghez fordult. Pedig alig érdekelte valami egyébként; huszonnyolc éves volt, valami idegbajon esett át, amiért fürdőre kellett küldeni, és a haja csaknem teljesen kihullt. Az Éva diadalos érettségije után, mikor Novák hálásan elbúcsúzott, mert a mamu valami rokonprotekciója segítségével sikerült behívatnia magát a püspöki irodához; Luluka váratlanul újra megkapta két napra a görcsöket.

Éva pedig felküldte a könyveit egy nagy ládában a padlásra, és két hét múlva sikerült úgy éreznie, hogy mindent, amit az emlékezetébe gyömöszölt, szerencsésen kiejtett belőle.

Ezt a nyarat pihenésre szánta, fürödni járt a szép vizű patakba, és hogy majd gondolkozik a továbbin.

Akkor zavarta fel Aranyoskutat első ízben a pesti művészek inváziója.

Isten tudja, ki fedezte fel először ennek a középhegyi, kies vidéknek kedves tarkaságát; s a csenevész, oláhosviseletű bányásznépet ki ítélte alkalmasnak a „természetlátó, „igaz ábrázolás céljaira. A régebbi, francia kitelepülés megkésett másául seregesen ütöttek itt tanyát, mesterek, bohémek és kicsit feltűnően sok dilettáns: nyaralni akarók, művészek közé vágyó vidéki tanítónők, akik fizettek az oktatásért; aztán a festők feleségei, modelljei és kedvesei. Szeszélyesen „egyéni és szabad szabású ruhákban jártak; oly olcsó és hatásos viseletben, hogy a helybeli kisasszonyok merészebbjei hamarosan utánuk csinálták. Fesztelenül, szabadon és vidáman viselkedtek, szerették egymást „plein air a nagy napfényben, pompás, telizöldű völgyek ölén tarka ruhás szép csoportokat alkotva. Itt és eleinte kivált valóban nem volt mímelt köztük a kedves, naiv, könnyű életöröm; a bohémség. Szalonképessé tették maguk közt a bőr meztelenségét a déli verőfény alatt, és ez a nagy, kincses, teli napsütés átjárta és áttisztította szerelmeiket is.

A bányászokkal hamar összeismerkedtek; a modellállást jobban fizették, mint a nehéz munkát odalenn a tárnák sötétjében. Sűlyes arcok, elferdült vagy lilán cserepes ajkak, vérhályogos szemek és görvélyes nyakak kicsit túl sűrűn szerepeltek rákövetkező télen a „természetlátók új kiállítási szalonjában. Az aranyoskúti szegény nép pedig jól élt belőlük: a „tiszta szobát eddig hallatlan árakon vették bérbe; a nyaralóknak tojtak ezután a tyúkok, nekik fejték a tehenet, kecskét; csirkét nekik neveltek.

De sajátságosan összetaláltak e vidék úri osztályával is; a kisdzsentrivel főleg, mely így szemre is hajlik kissé – lendületben, kedvességben, fantáziában és pózokban – a „bohém" felé. Csakhamar együtt ittak a Szőlőszeren, lombos vincellérházak előtt az itteni aranyifjúsággal, és szabadosabb illemük, egyszerűbb, de mégis fejlettebb és nagyvilágibb módjuk már az első évben is hatott az itteni erkölcsökre, s az élet nívóját egészben emelte.

Rosztoky Éva az elsők közt volt, akik a bennszülöttek közül beiratkoztak; nyári szórakozásnak szánta, de csodálkozva vette észre, hogy a dolog maga is érdekelni kezdi. Különös volt, hogy e nagy színtobzódások közepett ő az első hetek után már rajzolni szeretett inkább, és megtörtént néha, hogy a kedélyeskedő bókok helyett, amik az ilyen „fizető" hölgyeknek jutottak, a mester egy pillanatra megállva háta megett, tűnődő, váratlan kifogásokat tett. De végre is elnevette magát, továbbment, mint aki mégis tévedett, és hamarosan magára hagyta. A leány is elgondolkozott néha ceruzájával a kezében, és szerette volna lehunyni a szemét, hogy ne az emelvényen pózoló modellt lássa, hanem mindenféle kellemes és furcsa formájú gyerekkori dolgokat, amiket tán valaha látott. De ettől ideges lett, hamar összecsapta a rajztömbjét, mindent; és elhívta fürödni Torday Zsófit, a fiatal pesti színésznőt, aki az egyik festő kedvéért nyaralt itt. Összebarátkoztak, sok mindenről értesült általa, és már-már úgy volt, hogy küzdenie kellett a befolyása ellen.

Szabados beszédű nő volt, gyerekesen hangos és kedves, feltűnően okos és mindent indokolni akaró, frivol és szentimentális egyszerre. Az öltözetét „művészien" elhanyagolta, Éva hát szándékosan kitartott eddigi, divatszerű és gondos ruházkodása mellett.

– Van itt egy méltó társad ebben – mondta Zsófi –, Guido Lussini, a talján. Azt is, mintha egy szép kesztyűsdobozból szednék ki minden reggel, egy szép és jó szagú bőrdobozból, olyan finom férfiszoba-szagú bagaria-dobozból, préselt munkával, ezüst sarkakkal és francia-asszony parfümmel belül… Ja igen, ez a Lussini! Két hete, hogy idejött, bemutatom neked.

– Már ismerem.

– Na, ni! Beszéltél is vele?

– Igen, egypárszor. Hisz jár oda a mi tanyánkra Zemplénhez.

– Furcsán beszél, ugye? Minden közép-európai nyelvből összekevert konglomerátot. De már sok a magyar szó is benne.

Éva a partot nézte, és nem kérdezett semmit. A tiszta, hűs vízben álltak, nagy szalmakalapos fejjel, színes fürdőruhában; keblük alatt üdén csuszamlott el a patak sok apró sodrú, nyári fodra.

– Te, az a talján nagyszerű egy ember! Fehér manzsettával, mély ingplasztronnal, frakkban is tud – azt mondják – modellírozni; az agyag sohasem megy a körme alá, és naponta manikűröz. Pesten most nagy divatban van. Persze, azért is, mert idegen, messzünét való.

Madarak szálltak el felettük a halvány, tiszta ég alatt. Állt a dél. Mozdulatlan szépségben tarkállott és ragyogott a domboldali város.

– Eleinte mindenféle kalandos mesék voltak róla; de a dolog egészen egyszerű: Torinóból való, ott valami főkatona volt az apja; szívességeket tett az öreg Kossuthnak, s a látogató magyarok rendesen velük is találkoztak, így ismert Guido már gyerekkorában befolyásos urakat Pestről; ez az igazi magyarázata, hogy ott most megtelepült. De az tény, hogy sok mindenfelé barangolt Európában; már túl van a harmincon.

– Te, már elmúlt dél! – mondta Éva.

– Az utazásairól tulajdonképp keveset beszél; és általában, van valami burkolódzás az ő furcsa idiomájában. Az elegáns világ szobrásza lesz Pesten, úgy indul. Hogy Aranyoskúton mit akar a borzas bányászfejekkel és csenevész mellű gyerekleányokkal, akik állnak neki? Semmi; csak a divat, klikkelőnyök, újságban szereplés kedvéért van itt. De az ég tudja, hogy bírta kioktatni a vén Huculnét a gyönyörű, világos vászonnadrágok vasalására, és hol tisztíttatja mindig a panamakalapjait a kellemes, göndör, barna fejére! Már kimegyünk, Éva?

– Persze! Éhes vagyok.

– Mutasd csak a térgyed! Nagyszerű formájú! És itt alatta kifogástalan ez az elszűkülés és végig. Nekem se rossz itt fenn, de a lábfej hosszú egy kicsit. Szépek vagyunk még, hálistennek! Csak nekem egy kicsit hamar lesz hasam, az félő; masszíroztatnom kell az őszön.

Hazamenet, már az utcájukban mondta Éva:

– Azon mulatok magamban, mennyit beszéltettem veled hiába erről a Lussiniról, pedig mindezt jól tudom, tőle magától. Már háromszor ültem portréhoz neki.

– Na, ni! Akkor jól van!

Jó volt-e csakugyan… Mintázás közben mulattak együtt, és Évának tetszett az olasz nyelv; egy kis latint maga is értett. Aztán sétáltak, és az emberek utánuk nézve szóltak: szép pár! A külsejük gondozottsága valahogy különemelte és összeszoktatta őket. A szobrász elegánsan, finoman játszott mandolinon, és régi stanzákat énekelt hozzá. Kellemes hangja volt.

– Hm? Csak nem szerelmes belé? – kérdezte Rosztoky Kázmér a leányát.

– Miért akarja tudni? – nevetett Éva.

– Egy ilyen habajka! Egy ilyen vándor garabonciás! Na, hallja!

– Ejnye, a szentségit annak a Kassai fiúnak az árvaszéktől – hát az már annyival különb ember volt?…

– Na, hisz énfelőlem ugyan! – dörmögött az öreg, elröstellve a kis apai féltékenységet.

Pemete akkoriban gyanús időtartamra eltűnt volt Aranyoskútról. „Pesten volt, a klinikán!" hozták hírül mamunak. Mikor hazakerült, csak még töppedtebbnek látszott szegényke. Azt beszélték, meghalt a gyereke. Apa már háztartásra is szűkösebben adott, nőtt a bomlás, többszöri volt a veszekedés. Már nem tréfált és gúnyolódott az öreg, hanem érdes volt és sokszor minden tekintet nélkül durva.

Őszre a városban is csend lett; elmentek a bohémek, siket unalomba húzódtak vissza a szűkös hegyi utcácskák, az emberek; s minden egyszerre oly mocskosnak látszott a sárban, ködben. Mamu napokig imádkozott étlen-szomjan a térdeplőn, és felajánlotta minden szenvedését az Isten anyja nagyobb dicsőségére. Lulu megint a keresztanyjánál volt Bécsben, és sokszor írt mamukának valami nagyon elegáns, katolikus Damenvereinról, melynek az ezredesné egyik titkára, csupa mágnásasszony van ott, és egy francia apácazárdában tartják a jótékonysági gyűléseket; írta, hogy a zárda főnöknője nagyon megkedvelte őt. Még karácsony előtt jött volt aztán az a levél, melyben megkérte szeretett szülőit, engedjék meg neki, hogy hivatását követve, Istennek szentelje magát, és a szerzetbe lépjen. Apa egy mukkot sem szólt rá, mamu sírt, és délután boldogan írta meg a dolgot Novák főtisztelendőnek. Éva is úgy gondolta, hogy ez legjobb így. Mit csinált volna, szegény? Ott legalább előkelő környezetben élhet (őnála még ez is számít), a szerzete majd minden tagja mágnásszületésű.

Évának akkor egyetlen szórakozása volt levelezése a szobrásszal; ő olaszul írt, a taljánnak magyarul kellett felelnie. Ezekben a mulattató nyelvezetű írásokban aztán kifejezésre juthatott végre, amit a leány régen tudott, csak kis kacérságból halogatta a tudomásulvételét: hogy szenvedélyesen tetszik Lussininak. Karácsonyra meghívta. Eljött, elegáns volt és vidám, világfias; és szerencséjére nem tudott annyira magyarul, hogy megérezhesse egészen az apa ellenszenvét, mit éppen csak a házigazdakötelesség palástolt; s hogy lehangoltassa magát az itthoni, feszült és nehéz levegőtől. Éva együtt ment vele látogatóba néhány ismerős családhoz.

– Hát mi lesz? – kérdezte apa. Jól látta Éva arcán, hogy komoly beszédre jött be ma hozzá.

– Semmi olyas, ami még nem esett a világon.

– Szóval, hozzámegy? Ne mondja!

– Az vessen rám követ, aki okosabban csinálta! – nevetett a lánya pajtásos kedveskedéssel.

– Ejnye, na!… De egy ilyen gyöttmenthez!

– Ugyan, ki merne éngem, bennszülött, elvenni?

– Azt mondták nekem, kártyázik az a talján.

– Maga nem kártyázik? Mégis jó nekem.

– Ha már énhozzám hasonlítja, akkor nagy baj van odabé! Itt már nincs segítség!

– Hát nézze, apa! Itt, ugye, végit járja minden, idehaza? Úgyis tisztulni akartam innét; az idén mindenáron felkerülni Pestre, próbálkozni valamivel. Tudja azt, hogy mamu alkuszik a házra Iciggel?

– Ne beszéljen! – álmélkodott el Rosztoky, és óriásit kacagott a tréfán.

– Bizony, egy szép reggelre eladta a fejünk felől. Jó lesz, ha irodahelyiséget keres idejében!… Szóval: így kevesebb fejtöréssel, gyorsabban és – tán kellemesebben jutok fel Pestre. Ott aztán majd meglássuk!

– Éhen halnak, ha nem lopnak! Ki az Isten gyúratja magát egy ilyen mézesbábossal?

– Akad bolond elég, ne búsuljon. Szóval: áldását adja?

– A hozomány-ügye tehát rendben volna?

– Na! Írni kell csak a jószágkormányzónknak!… Hát úgy van, hogy ha marad valami a ház árából az adósságon felül, azt mamu Luluval adja a zárdának Isten nagyobb dicsőségére.

– És az én bűneim bocsánatjára! ámen! És maga?

– Ha csak Neszti néni meg nem emberelné magát!…

– Ahhoz jobban kellett volna a kedvében járni mind a kettőnknek. De nincs is annak se annyi már; éppen csak hogy megél hóttig a kis vagyonából a vén Skrimpicia.

Éva elgondolkozott.

– Ajánlok valamit. Adják ide nekem ami régi ezüst van és az egyik teljes készletet, a tizenkét személyest; meg a szegény nagyanyám minden ócska bútorát a padlásról meg a kertiházból. Azzal elindíthat.

– Ugyan, ne meséljen!

– Tudom, mit beszélek. Az az ócska holmi nagyon szép, és Guido mondja, hogy most bolondul divatba fog jönni Pesten. És nekünk úgyis olyan falusias intérieur kell; valami kis olcsó villaformát bérelünk a város közelében, ahol műterem is van. Szőnyeget, egyéb limlomot bolond olcsón vesz, csereberél az ilyen művészféle.

– Jól van már, maga táltos!… Hisz magának azért még én is összegereblyézek valami keveset.

– Igazán?… Hát nagyon köszönöm! De tudja… ezt a Ferkót akartam még eszébe juttatni. Ez az egyetlen fiok, nézze! Azt mondják, igazán van talentuma zenéhez; egyébre meg úgyse való. Ne hagyja ebek harmincadjára! Ha Pesten taníttatná, ott én is szemmel tarthatnám!

– Ez már dinasztikus politika! Gratulálok, maga egy fenomén!

– Remélem, a házasságomhoz gratulál?

– Nem! Ahhoz majd akkor, ha kipróbálta.

…Így beszéltek. Egészen ilyen volt a hat évvel ezelőtti Rosztoky Éva. Vajon nagyon sokat változott azóta?

Ha beszámolhatna, ha újra egyszer még így beszélgethetnének egymással! Írni; nem, azt nem lehet úgy! Hat év mindössze; de ki tudja, milyen most apa, érez-é valamit még őiránta is, aki bizonyosan kedvence volt. Hatvanon túl van; őt biztosan nagyon megöregítette ez a pár esztendő. A mamu temetésére nem jött fel, alig ír nagy néha néhány kuszált sort; de azt sem a régi, kedélyes tónusban már. Évek óta együtt van Pemetével, magához vette gazdasszonyul. Valaki, odavalósi, olyasmit emlegetett, hogy mostanában többet iszik… Ki tudja, hogy hangolja az az asszony, ki tudja, nincs-e vele szemközt feszélyezve mamu miatt, aki végre is náluk halt meg? Ha meglátogatná majd a nyáron, elvinné a gyerekeket! De hát vendéglőbe szálljon Aranyoskúton? Ej, az ilyesmi csak felbuzdulás!… A gyerekek, igen, azok tartoznak csak hozzá. Azok másképp fognak felnőni!

Mégis előkereste a levélpapírt, és ezt írta:

Apám! Örömmel érthető okokból nem lehetett. Most a Neszti néni kis öröksége hozzásegít. Péter és Pál végleg nálam maradnak – az anyjukkal együtt kezét csókolják.

Harmadnap sürgönyválasz jött, ennyi:

Most gratulálok!

Rosztoky.

2

Ragyogott a nagycsütörtöki délelőtt, bizonytalan fűszagok lendültek be a nyitott ablakon és a villatelep gyerekeinek sok éles hangocskája, üde melódiává vergődve, ahogy kiáltoztak és labdáztak már mind az erdő alatt. Éva a kis asztalnál ült ceruzával a kezében, és számvetést csinált. Pénzforrásokat jegyzett fel, jövedelmeket, kilátásokat; aztán tételenkint a kiadást – megszorítva itt-ott, próbálgatva –, nagyon komolyan és elmerülten, de valami eddig nem ösmert kedvteléssel.

Igen, megpróbálni egyszer a szolid és tiszta életvitelt; bizonyosból élni, tudni a holnapot, nem várni időnkint valami kalandos véletlenre, ami a tizenkettedik órában érkezik, és hosszú bajból, titkolt és szorongó nélkülözésből kiránt. Most világosan érezte, hogy – honnét, honnét nem – őbelőle nem hiányzik a filisztrózus, beosztott életre való képesség; csak soha eddig meg nem próbálhatta. Otthon hogy csinálták! „Nagyban számítva mindent, prédálva, osztogatva és félbe nem szakítva az ostromállapotot az apa irodai Wertheim-szekrénye ellen, nehogy „leszokjék róla, hogy a háznépet, mint a feneketlen zsákot, örökké tömni kell – mert hisz „úgyis annak a személynek jutna, ha itthon gazdaságosabban élnének! És aztán Guidóval! Százakra is felgyűlt néha a fűszerszámla a telepi szövetkezet-boltban, néha két lakbérnegyed is elmúlt fizetés nélkül, vagy megesett, hogy a már együtt volt összeget bevitte este Guido szerencsét próbálni vele, és otthagyta fillérig a baccasztalnál vagy künn Alagon, és Hucul Máristól kölcsönöztek napokig piacra meg villamosra valót. Hányszor maradtak zálogban fél esztendőn át is a szőnyegek; a szobron, plaketten cserélt régi ékszerei meg az otthonról hozott ezüstnemű! Nem pörölt, nem ízetlenkedett ilyenkor, inkább erőltette a bohémfeleség allűrjeit, kiügyeskedte, megóvta a látszatot káprázatos leleményességgel; hogy barátaik közt híres lett erről. Kicsit sajnálta is ilyenkor Guidót, aki kétségbeesett volt, töredelmes, és néha belebetegedett; ágyba került az ideges levertségtől. És Éva tudta, hogy ha aztán hirtelen kerül valami, a műkereskedőt sikerül megvágni nagyobb előlegért, vagy éppen állami vásárlás, megrendelés üt be; akkor minden egyszerre feloldódik és kitisztul; Hucul Máris duplán kapja vissza a garasait, a perzsaszőnyegek hazakerülnek, ő gyönyörű ruhákat tervezhet magának, és megkapja hozzá a legszebb szöveteket; selyemharisnyát, fél tucat kesztyűt; kocsiban járnak hetekig, és minden társaságban ott vannak. Aztán kezdődhet megint elölről. Belement ebbe az életbe, mit tehetett volna, a fény, szereplés, öltözködés kedvére volt, és megtanulta kiélvezni, mint bizonytalan, szép életörömet, de sokszor érzett már émelyedést, belefáradást. „Milyen utálatos, becsapásra alapított, élősdi, hazug dolog a »művészet«-ből élés! – gondolta sokszor, és eszébe jutott az apa kérdése: „Ki gyúratja magát pénzért?" Úgy érezte, hogy abban a társaságban, ahol forogtak s ahonnét a megrendelőik kerültek, nem szükséglelet-betöltő, nem nélkülözhetetlen az, amit az ura a drága pénzért ad cserébe, még ha csakugyan talentumos is! Ez senkinek se fontos! Állami vagy közintézeti rendeléshez protekció kell, a többi, a magányosoké meg divat, mecénáskodó hiúság, kevéssé burkolt ajándékozási gesztus, még jó, ha páváskodó fényűzés. És ilyen alacsony ösztönökre kell folyton spekulálni annak, aki a tehetségét, mint Guido, „maîtresse-ként kezeli, nem a „hitveseként (ahogy melankóliás perceiben beismerte), aki „jól akar élni belőle, mert nem tartja érdemesnek a „nagysága bizonytalan álmáért lemondani a lét kényelmeiről és az elegáns, szemfényvesztő, magát is megvesztegető szép látszatokról; aki csak finom ruhákban tud járni, csak elsőrendű vendéglőben vacsorázni, és nagy borravalót adni… hát annak ezt kell vállalni cserébe. Vajon mindenütt így van ez, és mindig így volt?

Szegény Neszti néninek bizony nem volt többje negyvenezer koronácskájánál összevissza; s hogy mamu nem élt már, kettejükre szállt Ferkóval ez, mert Laura – soror Theodozia máriatestvér – lemondott írásban a javukra. Húszezer korona – Guidóval egy év alatt is elköltöttek ennyit, ha jól ment –, de ez most biztos, itt van a kezében, az övé! Két rajz-leckéje volt már múlt ősszel, gazdag lipótvárosi házaknál, ahol parádéztak vele, hogy éppen ő, a művész felesége tanít; de a saját társaságukban eltitkolta, mert Guido röstellte volna. Pedig nagyon megfizették, és ha még vagy kettőt tud szerezni olyat… pedig nem lesz nehéz! És hátha valami egyéb is sikerül?…

Letette a ceruzát, és elgondolkozott. Pfuj… hát most már ő kezdje? – Ez történt: a télen egy kis kettős-portréját, a Péter meg Pál két festett, szőke fejét, megvették tőle a refüzáltak kiállításán; és ő annyira tisztában volt ezzel a dologgal. Kedves, meleg, véletlenszerű és ízléses dilettánsmunka volt, örült neki, ahogy egy szép toalettnek, amit kreált, és megbámulták, utánacsinálták a társaságban; de eszébe se jutott volna, hogy valahová beküldje. Szinte erőszakkal vitte el Ipolyi, akivel még Aranyoskúton egy csoportban „dolgozott, s aki azóta a mindenütt visszautasított, de kicsit féltékeny gyanakvással talentumnak sejtett, nem tudni, mit akaró és egymástól mérhetetlenül különböző fiatal „vadoncok vezére és „mester-e lett. És őbelé szerelmes még Aranyoskút óta… A gyerekportrét Szinnay vette meg, a volt aranyoskúti képviselő, aki államtitkár volt később, a most elmúlt rezsimben, és állami megrendeléseket eszközölt ki Guidónak. Néhány újság beugrott, írtak a képekről és róla, de ez percre sem tévesztette meg. A Guido őrültségére kellett most gondolnia: hogy néha váratlanul nagy féltékenységi jelenetet rendezett szegény Ipolyi miatt, értékes holmit vagdosott földhöz, és revolvert ragadott; Szinnayhoz pedig maga küldte lovagi gyanútlansággal, ha kérni kellett a befolyását valamihez. A fiatal festő csendesen és áhítatosan zümmögte fülébe szerelmét, ha néha – unalomból vagy érdeklődésből – sétált vele egy órát valami csendes budai utcában vagy megteáztatta idekinn téli délutánokon, amikor olyan egyedül volt. Aligha ebédelt mindennap, de időnként komoly arccal és szenvedélyesen könyörgött, váljék már el, hagyja ezt a „sarlatán-életet, és menjen hozzá a gyerekekkel együtt a kis budai tetőszobába, nyomorúságba, szerelembe. Ez a fiú egyébként epés, rossznyelvű, cinikus hírében állt a kávéházban; a naiv hitbe és együgyű eszményiségbe valahogy – megszokta már, hogy Évával szemben beleringassa magát. – Szinnay, az államtitkár viszont okos és előkelő ember volt, otthonról ismerősük még, és őszinte, baráti jóakarója – miatta Guidónak is, akinek a szobrait csakugyan szerette –, de igen-igen kedvére lett volna, ha közben okosan, gavallérosan, kedvesen – egy kicsikét megszerezheti magának Évát. Hát ez volt a „Péter-Pál" portré esete. Nem, ilyen dolgokra nem lehet alapítani, ostobaság és ízléstelenség volna!

Pedig ha úgy az ember vagyonos lehetne, független, és valami csendes műteremben kedvére elbabrálhatna néha, maga tetszésére, hozzáértők örömére, úri szórakozásul; így jó lenne. Kitanulni, kikeresni lassankint a dolog szép fortélyait, érezni, hogy halad, és mindig többre képes, belemelegedni, izgulni a kezével és a szemével, szándékosan is foglalkozni azzal, ami néha oly erősen eszébe jut: egy-egy furcsa formájú régi kosár, tán virággal, vagy óriás, nehéz birsalmákkal, egy hűvös és előkelő szobasarok, konzol tükörrel és sèvres-i szobrocskákkal, egy lehunyt szemű, kövér, szürke macska, sávos és gömbölyű hátú… ilyesmik. Ej, ez azért mégis ostobaság! Annyira tudatlan mindezekben, és annyira megszokta lenézni egy kicsit. Két ilyen ember közt, mint Guido és Ipolyi – a két ellentétes pólus. – De vajon nem lehet csinálni ezt a dolgot, magáért; világfi allűröktől és üzleti spekulációktól tisztán, de azért nem halhatatlansági szavalatokkal és handabandázással a meg nem értésről. Ez mind olyan röstellnivaló! Csak kenni, mázolni, szép csendben egymás mellé, harsanó és lágy, színes színeket; ha tetsző, örülni neki, ha lehet, el is adni; azontúl pedig kedélyes lenni, igénytelen, egyszerű, pihenő és pihentető. Igen, ha férfi lenne az ember! A nagy régiek bizonyosan így is csinálták. De ha asszony… Ej, csacsiság! Nem az a baj, hanem hogy nincs elég pénze!…

Ha asszony, akkor legalább még van mibe adja magát: a két szép kölykét felnevelni emberségesen, elég ez, tán sok is felelősségnek egymagán, de az apjuk úgyse sokat számított volna ebben! És a maga asszonyéletével, hogy mit csinálhat?… Hát ha egyebet nem – öröm az is, asszonyöröm – ha az ember szépen, mutatósan, jó ruhákban jöhet-mehet, néha táncolhat szép, finom táncokat, soklámpás teremben, sok ember szemsugara éri, férfiszemek nézése, lelkes kívánása; és tudja, hogy a léptei, mozdulatai után igazodnak némely lobbanások; és tudja, hogy jelentékeny, és mindenre megvolnának a lehetőségei. Guidóval tehette ezt; neki reprezentatív feleség kellett, és ő megfelelt ennek, a feltűnő, szőke haja, kicsit túl karcsú, de pompás alakja, tánca, nevetése; humoros, eredeti beszédje, elméssége, a gyorsan, biztosan találó és könnyed, mely rögtön felszikrázik, ha sok ember közt érzi magát; s az öltözködése, mindig a divathoz simuló, mégis eredeti, néha frappánsan új, ötletes, változatos. Az utolsó öltésig maga varrt mindent, magának s a két fiának is. Mégis, vajon lehet ezentúl úgy?… Aligha, de ez semmiképpen nem lényeges, nem, ezen már gondolkozott! Végre is, elég volt hat éven át. A folytonos zsúr-robot, mindenféle népek, szendvicsek, pletykák, asszonyok, akiket szintén vállalni kellett vidékről hozott világnézetükkel, állásbeli vagy családi gőgjükkel, kései és kirakatba tett szerelmi történeteikkel; ó, néha már untatták is, bizony. És mind kezelni őket, tájékozódni köztük, el nem felejtkezve egy percre se az üzleti érdekről… nagyon kezdte utálni mindezt az utolsó időben! Ha valami egészen más jöhetne most!

Ha például olyasmi, hogy egy ember érdekelné már egyszer; de nagyon. Vajon tudna ő úgy, mint a többi asszonyok, teljes odaadással szeretni valakit, és feloldódni ebben; nem csúfolódni önmagán, nem röstelkedni miatta? Pedig lehetetlen, hogy alapjában más legyen, mint a többi, csak valamikor – tán még kislánykorában – nagyon rászokott erre a belső szégyellősségre. Péternek és Palinak kellett születni, hogy megtanuljon ilyen szókat: „Ti édesek, drágák, két egyetlenem, két kis mindenem!" De ezt is inkább úgy suttogva el, a szöszke fejükre hajolva, mikor már elszundikáltak este az ölében.

De a másik nemen levők mindig foglalkoztatták; már a tánciskolái hódításoknak is örült, és sohasem felejtette el a szép, meleg, nyári délutánokat, Novák tisztelendőcskével a lugasban, amikor külön élvezte a kispap hirtelen elpirulásait, a blúza kivágásán megakadó tekintetét, reszketeg és erőlködő férfihangját, az öblös vergiliusi sorok közé tévelyedőt. És Guidóval… nyilván szerelem volt az, de az ő akkori mivoltához mérten oly fejletlen és külsőséges. Bizonyos, hogy hevítette az elegáns vőlegény szép, sötét szeme, magas alakja, egész hatásos megjelenése, és a kellemes beszédhangjára sokszor gondolt behunyt szemmel este. De mindez oly hamar eltűnt. A nászúton még, Itáliában; amikor gőgös és kicsit merev leányérzéseibe oly hirtelen, olyan átmenet nélkül és gyengédtelenül avatkozott, vagy Isten tudja… valahol elhibázta bizonnyal, nem tudta hozzábékéltetni, megjuháztatni előbb, vagy a módját nem találta meg. Oly idegen maradt neki azontúl is, fölényeskedő modorával, ahogy a vidéki leányt „kinevelte" az úton, ahogy végeredményben mégiscsak önmagával foglalkozott, és egyre magáról beszélt, s oly szűkös regiszterrel, oly sokszor esve ismétlésekbe. Az is, hogy mindjárt eleinte – szoktatóul tán, vagy a fiatalasszony megdöbbenésén, elundorodásán mulatva – elmesélte neki az összes férfidolgokat, a legényélet mindenfajta mulatozásait. És általában, ahogy az asszony szeme nyílt, ahogy körülnézett a világban, és sok mindenen más fővel kezdett gondolkozni, és sokféle új emberrel ismerkedni, sohase gondolhatta el az uráról felmelegült érzéssel: „Milyen derék ember!" Oly hamar kiösmerte, és oly könnyűnek, üresnek találta és minden önzetlenségre képtelennek. Lehet, hogy tévedett, hogy ezt viszont ő nem tudta kihozni ebből az emberből; lám, apával is egy csúf kis bányászleány tudott elbánni, nem a szép felesége. Néha valóban úgy közeledett hozzá Guido, mint aki gyengédségre, asszonyi odaadásra szomjazik, és sokszor vádolta őt ezek híján; de már késő volt, valahogy már el volt rontva köztük a dolog. Lehet, hogy Guido becéző szókat kívánt, szentimentális érzéseket, néha könnyeket, de mindez nem volt Éva kenyere. Ő viszont keserűn nélkülözte az igazi vele-törődést, hogy ne csak reprezentáló eszköze legyen a férje „művészet"-ének,

hogy történjék valami az ő kedvéért is, néha az ő külön ízlése szerint.

Abban az érzésben, ahogy egy asszony egy férfi ölelését fogadja, megvan a nyoma annak is, hogyan mondták neki egy órával azelőtt, hogy szép este van, hogy világos kalapot tegyen; vagy három nappal azelőtt mit mondtak neki egy Botticelli-kép előtt, hogy beszéltek Cimabue-ról vagy a tradíciókról. A legidegesebb tenyér simogatásainál is többet jelent, ha meg tudják hatni valamivel, kíváncsivá tenni, foglalkoztatni, fokozni, érdekelni, megnyerni, elszomorítani, felderíteni, magukhoz hangolni. Csak csókok? Nem olyan egyszerű a dolog a testies érzések körül sem! Lám, ez a kis Ipolyi tudta ezt, annyit beszélt erről; de hát ő mindenből elméletet csinál – így volt a festészettel is –, és ez volt neki a legtöbb. Milyen kis ember az is, „félreismert lángeszével, fantaszta hiteivel, s ahogy minden fél évben másképp fest, más teóriát szaval: és ezeket hívja „rohamos fejlődése etape-jainak. Szánta, unta és mulatott rajta – de mással sem – a társaságból – senkivel meg nem csalta az urát. Gőgből tán, lenézésből, s mert utált volt előtte titkolózni, és amúgy is – el volt undorítva kicsit mindentől, ami az ölelés gondolatával függ össze. Guido már másfél éve fenn lakott, külön, a műtermében, és Éva kicsit lenéző közönnyel hallgatta néha késő éjjel a Máris mezítlábos csoszogását a csigalépcsőn… De most mi mindenen átkalandoztak a gondolatai, amíg gépiesen firkálta tele furcsa, valószínűtlen virágalakokkal a háztartási könyvét!

A kertajtó csengője szólalt; a kavicsos úton egy asszony jött sietve, kicsit termetes, ringó járású, szépen mozgó: Torday Zsófi jött. Lágy, világosszürke, nyersselyem köpenyben; bő, hullatag csipkékkel; erős parfümje szagát már a terasz felől hozta a szél, zengő és heves kiáltozása felhallatszott a lépcső aljáról.

– Éva, milyen erős errefelé a tavasz, jaj, Éva! – A gyerekeid – kezdett hadarva egy históriába –, Péter meg Pali itt hancuznak az állomás előtt a gyepen. A szövetkezeti boltban tízér’ csokoládét adattam nekik, babszemest, Pali osztotta el. Ide egy, oda egy; de az utolsó páratlan, ezen elgondolkozik, zavarba jön, rám néz. „Pétejkének domja fájt temnap!" mondja hirtelen, és szájába kapja a vitás szemet, Istenkém, két ilyen kölyök! És milyen elegánsan szülted őket; aznap délután már leveleket írtál az ágyban, emlékszem, magad tudattad velem is. Hjajaj, fiam, ez nagy valami; ládd, tőlem nem telik, én erre se voltam jó.

– Még nem múlta idejét… de mi lelt? Szedődj már le! Kisírtad a szemed?… Velünk ebédelsz!

– Köszönöm, Hucul Máris meghívott már; vele is a fűszeresnél találkoztam. Megmondta, hogy berakott káposzta lesz, úgy erdélyiesen, azt imádom!… Jaj, nézd, még mindig nem bírom ezt vidéket – Gaál Ferivel sétáltunk erre valamikor… nézd csak, két esztendeje annak már! Egyszer nagy eső zuhogott, május volt, sötét este, micsoda szagok a levegőben! Ott álltunk a tisztáson, a nagy görcsös fa alatt, amitől Péterke úgy fél… de akkor csupa lomb volt, mi alámentünk, esernyő nélkül, és csókolóztunk. Nézd, én most nevetek, de igazán nem tudok szabadulni! Milyen jó neked, milyen könnyen túlesel a dolgokon! Igaz, hát hallom, hogy Guidónk beköltözött Pestre.

– Felsőerdősor ötven; a földszinti műterem.

– Köszönöm, nem akarom meglátogatni. Noha – mondtam én azt már? – Aranyoskúton, mikor neked udvarolni kezdett, tetszett nekem egy kicsit Guido. Az még Feri előtt volt, akkor még az elegáns emberek voltak rám hatással… De hát mi van veled? Baráthéknál beszélték szombaton, hogy váltok; de osztatlan szimpátiával irántad tárgyalták. Az Istvándy Márta esetével teli van a város – a Belváros, akarom mondani.

– Megbolondultak? Csak nem képzelik, hogy amiatt?…

– Fiam, ha azt képzelik, ez nem állít be téged előnytelenül; még mindig jobb, mint ha felőled pletykáznának. Persze, azért bosszanthat téged, annál inkább, mert nem igaz, ugye? Egyébként az Istvándy-eset borzasztó mulatságos; a legfrissebb variációt elmesélem neked, csak kifújom az orrom.

Elhelyezkedett Éva mellett a díványon, szipogott és nevetett; frissen, lihegőn szedve a lélegzetet.

– Hát Mártával, a nagyobbik leánnyal találkoztál, ugye? Harmincéves, rövid hajú, adná a zongoraművésznőt, egy koncertje is volt egyszer a Vigadóban, külföldre ment tanulni, merészen kivágta a ruháit, és fantaszta dolgokat diskurált társaságban a házasságellenes szerelemről. (Mi a színháznál, magunk közt se beszélünk úgy, bár néha cselekesszük!) Szóval, originális nő, a családja s az egész fundáció odalenn Baranyában drukkolt miatta éveken át. Közben felnőtt a kicsi, Erna; bájoska volt és fiatal. A Szóner fiú járt oda, többszörös háztulajdonos az apja, sose voltak zsidók. Egy kicsit tán tűnődött, mint Pókayné: melyiket szeretem? Aztán leszerette Mártát, és eljegyezte Ernát. Pedig a kisleánynak valami baja is volt, Havas nőgyógyász-professzor operálta tizennégy éves korában, és az ő tanácsára bejelentették a vőlegénynek nagy becsületesen, hogy nem lehet soha gyerek. Nem baj, azt mondja, azért ő szereti. Jól van. De a nászútra Márta is, a sógornő elkísérte az ifjú párt, és kinn maradtak – egy teljes évig. Közben pontosan a kilencedik hónapban hazaírták, hogy Erna valahol Zürichben egy egészséges lánygyereket szült. Havas tanárnak újságolták társaságban, óriásit kacagott hahotával, de semmit se szólt. – Na, most februárban előkerültek – immár négyen; a gyerek kicsit fejlett az idejére; semmi! Pár hónap de-oda. S a fiatal Szónerné imádja a kisbabát… mintha igazán az övé volna. Tehát jól van értesülve? kérdezhetné valaki. Nem, ekkora grandiozitás sok volna egy ilyen fruskától; így fölülemelkedni a szerelemféltésen, hisz imádja az urát! Aztán meg a szülők, a vén Szóner. Szóval – itt jön a Guido szerepe az egészben –, Lussini Guidóé, aki köztudomás szerint nagy flörtben volt Mártával – noha fél évvel régebben, ha igaz. A szűkebb család s a fiatal nevelőmama úgy kell, hogy tudja… hogy Guido és őneki csak néma gesztusokkal kell passzíve vállalni a dolgot. Ránézve semmi következmény, ott megmentve a családi boldogság; az új Szóner villát pedig Lussini díszítette agyon mindenféle kariatidekkel, kutakkal, reliefekkel, és senki se sokallta az árat, amit kért… Hát így formálódott ki máig a traccs; de mindig jóhiszeműen hozzáteszik azért, ami Guidót illeti, hogy: ki tudja, ki tudja!

– Pompás! – kacagott fel Éva, igazán szívből mulatva a histórián. Csak Zsófinak kell előadni valamit; ezt érti! És az egész mendemondát – ha igaz, ha nem – olyan nagyon jellemzőnek érezte most erre a „társaság"-ra.

– Hát, fiacskám – tette Zsófi karjára a kezét, de valami ellenőrizhetetlen okból elpirult kicsit –, szavamra mondom neked, hogy a mi mostani szétmenésünknek ehhez semmi köze. Hisz te tudod, hogy mi hat esztendő óta mindig „válunk tulajdonképp. De nem maradhattam itt egészen pénztelenül, járatlanul az élet dolgaiban, két gyerekkel utóbb… elő kell az ilyet készíteni, sorát kivárni. Látod, hogy próbálgattam egy-egy kicsit a pénzkeresést, képet adtam el, azt a csacsi hímzésgarnitúrát csináltam, amit az a nagy zsidó vett meg, a lőporgyáros, a szalonjába; hogy mérgelődött Guido pedig! És két rajzleckét kerítettem száz koronájával. De mindez bizonytalan dolog, valami kis alap kellett; és most itt a nagynéném pár korona öröksége. Tudod, ugye, hogy mikor a Stölzel nőiruha céggel paktált Guido az ősszel, portrét csinált a főnöknek kétezer korona vásárlás fejében; én ugyancsak megszedtem magam a boltjában, legalább két esztendőre. A fogaimat is, nézd, megcsináltattam platinával egy doktornál, akinek egy kis bronz Dianát adott el az uram korlátlan plombázás fejében. A Szónerék pénzéből pedig – kiváltattam vele a zálogból a perzsaszőnyegeket, mert azokra én tartok igényt – az apámtól kaptunk rávalót. Na, most mondd, hogy „sértődött szerelem csináltat így az emberrel? Olyan józanul, nyugodtan, majdnem barátságosan történik ez; az utolsó fél esztendőben már jelenetek sem voltak nálunk. Mondd csak, azt nem beszélik, hogy Ipolyi Jenő, a kis piktor van a dologban?

– Nem! Csudálatosan erről nem tudnak.

– Hát ne is; ez bosszantana. A fiút különben végleg elintéztem most; kényelmetlen volna. Nálam minden elölről kezdődik – igazán!

– Éva! Éva, most szeretlek, amiért ezt így, kicsit halkabban mondtad!! Mennyi idős is vagy… huszonhét leszel? Ó, meglásd, most valami szép, nagy, egész, igazi dolog jön! Én is így voltam. De később fájni szokott… nem baj?

– Tudom is én?… Tán nem is volnék képes… nem is nagyon szeretek ilyenről beszélni.

– Te, az „emberek" csak nehogy aggasszanak! Mindent lehet módjával, és te meg tudtad csinálni a presztízsed mindég. Minden azon fordul, hogy ki cselekszi és hogyan? Nézd, nekem is elnéznek egyet-mást, mindenütt fogadnak színésznő létemre, pedig a szájam néha túljár a tetteimen. Tudja isten, miért; tán hogy nem vagyok pesti házmesterlány, hogy alispán volt szegény apa valamikor Kisküküllőben, és atyafiságom révén kerültem állami színházhoz – ilyenekért. De különben a férjes asszonyoknak is mindnek van valakije a társaságban. Csak… bizonyos romantikával.

– Te, annyiszor emlegeted… azt hiszed, olyan nagyon fontos nekem most az a „társaság?" – kérdezte Éva kicsit eltűnődve… – Azt is meg lehet unni egyszer.

– Jé!… De hisz bizonyos értelemben mindig független voltál benne, akárcsak én. Művészfeleség mivoltodban. Nekünk valahogy nem kell vállalnunk az összes törvényeket; ezt a kimagyarázhatatlan szabadságunkat megérzik azért a miniszteri tanácsosnak, képviselőnek, Pesten telelő dzsentriasszonyok meg akadémikus írók, egyetemi tanárok feleségei – érzik és respektálják, irigylik és ünneplik. És te mindenütt ott voltál – leszámítva talán ezt az idei telet –, reprezentáltad Guidót, az összeköttetéseid is segítették, hogy ezeknek a művésze legyen. A bornírtak, de tartózkodók, a tisztelettel és bizonyos ízléssel együgyűek embere. Ezeknek a hozzá nem értésében van valami ártatlanság és nyílt, humoros közöny.

– Jó, jó, de most, hogy Guido miatt nem kell; azt hiszed, lesz türelmem folytatni? Tán nem is fog lehetni… anyagiak miatt; de ez a legkevesebb! És itt már könyv nélkül tudok mindent; ezt az egész álkaszinós, bekerített morált, a konvenciókat, amikkel magukat hitegetik. „Odaadta a női becsületét! „Kompromittálta a férjét vagy a menyasszonyát vagy a családját vagy ki a csudáját. „Foltot nem hagyhat a gyerekei nevén! „Rehabilitáltatni szeretné magát! „Nem érintkeznek vele?" „Ó, azt a világ már elfelejtette!" – meg ezer efféle.

– Az ember csömörlik, nem? És mindez oly hazug, oly semmi lényegében; egy csöpp ravaszsággal és fölénnyel kijátszható. Még a férfiakat is úgy tudja az ember – kis vesszőparipákkal; ijedt politikai szélvitorlaságukkal, görcsös megkapaszkodásukkal a családnevekbe és ilyenekbe amikben a kutya se hisz már; és ahogy a korrektséget, mint valami rozsdás vasvértet alkalmilag és ijedten mindig magukra kapják, lesik egymást benne, és párbajmókákat játszanak. – Azt a furcsa kis piktort, Ipolyit néha jólesett el-elhallgatni – persze, csak ellentétül, mert olyan más fajtájú majom… Bizonyosan van még nagyon sokféle és különböző.

– Ó, bizonyosan van, csak rá tudunk-e lelni? Gaál Feri is nagyon különbözött itt mindenkitől; nem is volt maradása. Tudod, hogy már Bécsből is elmegy. Münchenbe szerződött jövő szezonra… Jaj, másról akartam beszélni! Anyagiakat emlegettél – hát hogy is lesz az? Mennyit fizet Guido neked meg a gyerekekért?

– No, hallod! – nevetett Éva őszinte álmélkodással. – Elképzeled te, hogy Guido akárkinek, akármennyit is időről időre pontosan fizessen? De nem is látom be, miért… ha egyszer a gyerekek nálam vannak, én élvezem őket, és nevelem kedvem szerint. Ha éppen parádézni akar a fiaival néha, beküldöm egy-egy napra, és ha jól megy dolga, majd vásárol nekik ruhaneműt – tudom, csupa elegáns, drága dolgot –, de úgy rendesen… miért is adna? Tán el se fogadnám!

– Nagyszerű vagy, Éva! De hát, hogy gondolod?

– Tudod-é, hogy ezen egy csöppet se vagyok megijedve? Isten tudja? Guidóval százszor is éltem nagyon nyomorúságos, pénztelen napokat, pedig tizenhat-húszezer koronát megkeresett átlag egy évben. És ha jött a pénz, akkor őrülten pocsékoltuk. Egy asszonynak annyival kevesebb kell. Bemegyünk mi is lakni innét – a villát nem győzném, persze –, Budán, a Villányi úton, mondják, új házakban vannak olcsó kis műteremlakások; tudod, egy atelier-t könnyebb szépen berendezni, csak azért; és ott a levegő is jó a kölyköknek. Majd meglátod, nem lesz semmi baj. Olyan megkönnyebbülés nekem, hogy Guido nincs itt…

– Éva, Éva – hát csakugyan ennyire –, egészen új életet akarsz te?

– Hát mit gondoltál?

– Azt hittem… de ne haragudj – most látom, hogy titokban mégis azt hittem: valami új házasság vagy kész szerelem van a dologban.

– Szép tőled, Zsofka!

– Ni, nézd – valaki jön!

– Ojjé! Pirkler úr, a Guido műkereskedője. Úgy látszik, mégis rá tudta sózni az öregre ezt a pár itt hagyott limlomot. Megengeded? – Egy kicsit fel kell hogy menjek vele a műterembe. Olvasd el a Filléres Lapot addig. Szinnay, képzeld csak, az új ellenzékhez készül csatlakozni, szegény! – Pá, szívem! Mihelyt elmegy az öreg, tálaltatok.

Az öregúr lekapta az orráról aranykeretes üvegét, mielőtt Évának kezet csókolt. Ősz hajú, vörös és ripacsos képű, furcsa eleganciájú emberke volt. Éva – azért-e, mert más társaskörhöz tartozott, mint ő – kissé idegen volt számára eddig; és vele szemben Pirkler nem tudta megtalálni az igazi modorát.

– Kezét csókolom magának – mondta, és a kézszorítása mintha most egy fokkal melegebb lett volna, mint egyébkor. – Eljöttem megszámlálni azt a néhány figurát, ami – hiába, nincs mentség – tegnap óta a tulajdonom. Lesz olyan kegyes, felkísér? Guido persze…

– Egy hete, hogy elköltözött.

– Szóval, szabad tudomásul vennem?

– Ó, igen! Ez egészen rendben!… Hát itt vannak: ez a Dante és Beatrice; a négy kútszobor gipsze a Szóner villához, ez a kis térdeplő akt és egy bronzlovacska. A két plakettet nem tudom… még nincs is patinázva!

Pirkler újra feltette a szemüvegét, a műterem közepére állt, és lehajtott fővel, szelíd és szomorgós mosollyal becsülgette a dolgokat. A mozdulata, ahogy bólintott és körülfordult – kétes, ravaszdi és bizonytalan kifejezése, és mindezek mögött valami sajátos, belsőbb, úri komolyság vagy elmélyedés – Isten tudja mi – egy régi gyerekkori képet juttatott Éva eszébe. Iciget, az aranyoskúti szenzált látta egyszer így valamelyik falusi rokonánál egy tanyaréten – birkák közt állt, amikre éppen megalkudott; és mindenki biztosan tudta, hogy tisztában van az üzlettel, amit köt.

– Milyen rossz fiú ez… ez a Guido! – mondta végre csendesen, bólintott, és Évára nézett az aranykeret fölött. – Mikor először gondol valamit, olyan az… olyan friss, mint egy szűzleány az ágyon! De csak egy percig, aztán rámegy mindjárt a rosszaságával. Számítással, hatásvadászattal. Milyen úri pojáca ez, hidalgó zsonglőr, zseniális, rosszhiszemű, kesztyűs csirkefogó, szenvelgő panamista! Jaj, nehogy megharagudjon – vette észre kicsit megzavartan Éva összerántott szemöldökét. – Majd… majd megszokja a Mónikát, hogy Móni szereti a jelzőket, sok-sok jelzőt, de az nem veszedelmes. Ócsárol és vesz, na, nem? Hihi, nagyszerű ez a lengeteg Beatrice! Míg gyúrta, egy pillanatra sem felejtette el, hogy nézni fogják, ha elkészül; és hogy kicsodák, mifajta szeműek. Tán a tükörbe nézett folyton, amíg csinálta! Ojvé, csak azt csudálom, hogy még többre nem vitte ez nálunk!

– De hiszen… maga is szinte így irányította, Pirkler úr!

– Mint boltos, miért ne? Az ő közönsége mindig a negyedik kerület… a primitív pátoszúak, a nyeglén szentimentálisak, a naiv beugrók. (Már megint jelzőzök!) Az én „szalonom" a Korona utca sarkán van, fronttal a Bazilika felé, nekem „mindenfajta ízlést ki kell elégítenem" ahogy mondani szokták. Na, nem?

– És mint műbarát? – kérdezte Éva, bár nem volt nagyon kíváncsi erre a fejtegetésre.

– Idáig valamennyi Lussini szobrot eladtam, de titokban egy picikét még várom azt, amit majd megtartsak magamnak. Mert van neki, drágám, talentuma az ujjában, a szemében, a fejében… ahol akarja csak nem szívügye, nem erkölcse neki, kérem! Mert szép csak az – ezt jegyezze meg, mert ezt Mónika találta ki –, szép az, ami érdek nélkül születik. Na! És most elkerül mellőle a múzsa! Ez a dolog nem előnyös nekem, üzletileg; ez a válás; bár egy kicsit kárörvendezek, hehe, mint férfi. Nem érdemelt az a kókler egy ilyen asszonyt! Mi?

– Szóval a szobrok? – szólt közbe Éva gyorsan, de akarattal tompítva hangjában a kis gőg élét.

– Már megmondtam – fordult el a műkereskedő kissé lehűtve. – Nekem, kéremalássan jó mindegy, hová adom el a portékámat. Guidót például szeretném odaát is bevezetni; és képzelje, alighanem menni fog!

– No, lám!

– Ő, tudniillik úgy is tudna; oda csak másfajta szélhámosság kell; és ha kicsit ösmerkedne köztük, amilyen ügyes, rátanulna. Ez az ötlet már azért se rossz tőlem, hehe, mert az antiszemitasága közmondás. Van egy legenda – tán ösmeri –, hogy a pápai arisztokráciából származnék a családja.

– Olasz nemes, főkatona volt az apja! – felelt Éva nyomatékkal, de mindjárt megröstellte.

– Szóval, buknának rá odaát! Most alighanem szerzek neki újra egy villadíszítést; négy kandeláber, öt virágállvány a hall ablakokba, a külső reliefek és két kisebb kútszobor. A Joó testvérek építik, és Major Hugó rendezi belül, az a nagy gazember; nem hallott róla? Ojvé, de talentumos a betyár! A villa különben Liebemannéé lesz, a milliomos katonaszabó özvegyéé… nini! Nem csinálna magácska is oda valamit?

– Én?… Mire gondol, Pirkler? – kérdezte Éva, és belepirult. – Nincs most képem, és én különben sem foglalkozom úgy ezzel…

– Kép?… Na, nem is erre gondoltam! (Valahogy megérezte, hogy már nem urazta őt az asszony, nevén szólította, mint magával egyenlőket.) Ja, vagy az a két gyerekfej a refüzáltaknál? Nem, fiacskám, az olyan kis édes munka volt; nana, hát ’iszen nem egészen svungtalan, nem is elegancia nélküli. Csak olyan kis tejmirigy művészet, mit kedves jó kis asszonyanyák mívelnek versben, prózában, színekkel – nehogy megharagudjék Mónikára! Mónika mindig őszinte, azért bízhat meg benne, mint az öregapjában.

Évát kelletlenül érintette ez a modor, a már fölényes „fiacskám", a sok szabados hasonlat. De nem volt kedve abbahagyni.

– Szóval?…

– Hm! Csinált maga egyszer valami hímzés-garnitúrát egy villába.

– Ó… azt?

– Semmi, ó! Az ügyes humi volt, „egybe" volt, hogy mondjam?… Ötletes, ízléses, egyéni! És tudja, ma alig van Pesten, aki ilyennel foglalkoznék. A kalotaszegit, matyót már unja a közönség, új firmával divatba lehetne hozni… na!… Nincs valami ötlete, mondja csak?

– Nincs!… Nem is tudom!…

– Hát humi tervek, rajzok, fiam, szeretnék látni valamit! Semmije sincs?

– Tán akadna, de nagyon összevissza!… (Kiment, és lekiáltott a lépcsőn.) – Máris! Ide hallgass! Az én szobámban, a politúros asztalfiában lelsz egy olyan tarka, nagy könyvformát, piros rózsásat, azt hozd fel ide!

– Megnézzük! – mondta Pirkler. (Szivart vett elő, s már-már a szájába dugta, mikor megkérdezte, hogy: pardon, szabad-e?) – Ha összehozna valamit – hm, teszem egy asszony-nappalit, meg az előszobát díszítné párnákkal, takarókkal; megnézi előbb a bútorzat-terveket, megbeszélgeti Majorral; ha én ajánlom, biztos, hogy menni fog. Esetleg – tette hozzá fontoskodóbbra halkított, üzletien cinkost játszó hangon – még azt is megcsinálom, hogy mindjárt fizessenek; és míg a ház elkészül, kiállíthatjuk valahol. Most a tavasszal még, ha sietne.

– Lehet az?

– Természetesen. Ha elég hímzőnőt fogad, és iderendeli őket; felügyelet alatt dolgozzanak. Előleget is kap, ha a tervek tetszenek.

Éva átvette a cselédtől a rajzmappát, és egészen csendben volt, amíg Pirkler lapozgatta.

– Ez mind csak olyan esti babrálás, ha nagyon unatkozom! – mondta végre kicsit erőltetett szárazsággal.

– Látom!… Ühüm!… Igen!… Nna!… Lássa, ez a kosárforma a páfránymotívumokkal egészen friss! Mi ez? – Kis nyuszik? A németek most nagyon csinálják ezt, baba- és állatformákat ilyen nyurgán és álnaivan a virágok közé pottyantva; ilyen kis suta prerafaelista meglepődésre-dolgozással – erre vigyázni kell!… Ez így egy girland lehetne, tovább képezve!… Igen, ezt így mondják: „tovább képezve, mondja csak szépen utánam! Így! Az ilyet is tudni kell, a „szósz-t!… Lássa, ez a magvas virágmotívum megint milyen új! Ilyeneket kell csinálni máma, ha – sikert akar! Csak színben kissé egyhangú, mi?… – Eggyel tovább lapozott, és – véletlenül vagy nem – kissé megérintette Éva könyökét. Az idegesen elrántotta.