Borítószöveg

„Azt hiszem, az lenne itt a trükk, hogy az ember el tudja hessegetni az önvád érzését. Ez a lényeg. Örökre persze nem tudjuk elhessegetni, mert mindig elkövetünk olyan hibákat, amelyek miatt önvád mardossa az embert, de a legjobbak közülünk képesek elevickélni a hatvanas vagy hetvenes éveikig, és csak akkor adják be a derekukat. Én harminchét évig bírtam...”

Katie Carr jó ember – legalábbis mindig ezt hitte magáról. Elvégre hű feleség, derék családanya s amellett orvos... Ám egyszer csak megcsalja a férjét, aztán közli vele, hogy válni akar. Nem az új szerelem miatt – ha az szerelem egyáltalán –, hanem mert nem bírja tovább férje állandó cinizmusát, mert a húsz év házasság szép lassan felmorzsolta kapcsolatuk meghittségét, s mert... mert kicsúszott a száján.

S ekkor váratlan fordulatot vesznek az események. Nemcsak Katie házasságában, hanem a fejében is minden alaposan összezavarodik, amikor megjelenik a képben a DJ JóHír nevű „hitgyógyító”. És amikor a férje az ő hatására egy csapásra megváltozik – az addig mindennel elégedetlenkedő, morcos David most mindenkit meg akar érteni, mindenkit szeretni próbál, sőt...

Hát igen, ami ezután következik, az már végképp túlzás egy olyan ember számára is, aki egyébként büszke rá, hogy legjobb tudása szerint segít másokon, és a gyerekeit is e szerint próbálja nevelni.

Fordította M. Nagy Miklós

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Nick Hornby: How to be Good

Viking, London, 2001

Fordította M. Nagy Miklós

Copyright © Nick Hornby, 2001

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © M. Nagy Miklós, 2002, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Szabó Levente

ISBN 978-963-620-360-3

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1

Egy leedsi parkolóban vagyok, amikor megmondom a férjemnek, hogy többé nem akarok a felesége lenni. David még csak ott sincs velem a parkolóban. Ő otthon van, vigyáz a gyerekekre, és csak azért hívtam fel, hogy figyelmeztessem, kikérőt kell írnia Molly osztályfőnökének. Az a másik… az csak úgy kicsúszik a számon. Ez hiba a részemről, naná, hogy az. Jóllehet, legalábbis a jelek szerint – és óriási megrökönyödésemre – az a típus vagyok, aki csak úgy bejelenti a férjének, hogy nem akar többé a felesége lenni, azért azt mégsem gondoltam, hogy képes leszek ezt egy parkolóból, mobiltelefonon közölni. Úgy látszik, némi korrekcióra szorul az énképem. Példának okáért olyan emberként tudnám jellemezni magam, akinek jó a névmemóriája, mert sok ezer esetben jutott már eszembe a kellő név a kellő pillanatban, és csak egyszer vagy kétszer fordult elő, hogy valakiét elfelejtettem. De az emberek többségének az életében egyetlenegyszer kerül sor házasságot lezáró beszélgetésre, ha egyáltalán sor kerül rá. Ha az ember úgy dönt, hogy ezt egy leedsi parkolóban bonyolítja le a mobiltelefonján, akkor nem nagyon állíthatja, hogy ez nem jellemző rá, mint ahogy Lee Harvey Oswald sem védekezhetett azzal, hogy igazából nem szokott ő elnököket lelőni. Van az úgy, hogy az embert egyetlen húzása alapján ítélik meg.

Később, a szállodai szobában, amikor nem tudok aludni – és ez egyfajta vigasz, mert bár olyan nő lett belőlem, aki egy parkolóban vet véget a házasságának, legalább maradt még bennem annyi tisztesség, hogy utána álmatlanul hánykolódom –, fejemben visszapörgetem a beszélgetést, amilyen részletesen csak tudom, és próbálok rájönni, hogyan jutottunk el onnan (Molly fogorvosi kezelése) ide (az elkerülhetetlen válás) három perc alatt. Na jó, legyen tíz. Ami átalakul végtelen, hajnali háromi merengéssé arról, hogy jutottunk el onnan (találkozás egy egyetemi bálon 1976-ban) ide (az elkerülhetetlen válás) huszonnégy év alatt.

Az igazat megvallva ennek a tűnődésnek a második része csak azért tart ilyen sokáig, mert huszonnégy év hosszú idő, és tömérdek részlet bukkan fel kéretlenül, apró-cseprő események, amelyeknek igazából nem sok közük van a történethez. Ha a házasságommal kapcsolatos gondolataimból filmet forgatnának, a kritikusok azt mondanák, hogy az egész csak vatta, igazi cselekmény nélkül, és össze lehet foglalni ennyiben: két ember találkozik, egymásba szeretnek, gyerekeik lesznek, veszekedni kezdenek, az egyik kövér lesz és morcos (David), a másik unatkozik, elkeseredett és morcos (én), és elválnak. Nem vitatkoznék ezzel a szinopszissal. Tucatsztori.

De az a telefonbeszélgetés… Egyszerűen nem találom azt a láncszemet, amelyiknél a kisebb családi elintéznivalókról folytatott viszonylag harmonikus és hamisítatlanul banális csevegés átalakult egy ilyen kataklizmaszerű, az eddig ismert világ végét jelentő pillanattá:

Én: „Szia.”

Ő: „Helló. Hogy vagy?”

Én: „Minden oké. A gyerekek jól vannak?”

Ő: „Aha. Molly itthon van, nézi a tévét, Tom meg elment Jamie-ékhez.”

Én: „Csak azért hívtalak, mert kikérőt kell írnod Mollynak holnapra. Tudod, a fogorvos miatt.”

Na? Na? Ugye azt gondolják, hogy képtelenség. Mármint hogy innen odáig. De tévednek, mert nekünk sikerült. Majdnem biztos vagyok benne, hogy az első kisiklás itt történt, ezen a ponton; ahogy most visszaemlékszem, volt egy szünet, egy kis baljós hallgatás a vonal másik végén. Aztán én valami olyat mondtam, hogy „Mi van?”, ő meg azt, hogy „Semmi”. Mire én még egyszer megkérdeztem, hogy „Mi van?”, ő pedig még egyszer azt mondta, hogy „Semmi”, de semmiképpen sem olyan hangsúllyal, mintha csodálkozna vagy értetlenkedne, csak valami kis ingerültség volt a hangjában, ami ugye azt jelenti, hogy tessék csak tovább faggatózni.

– Na, mondjad már!

– Nem.

– Ki vele!

– Nem. Csak amit mondtál…

– Mit mondtam?

– Hogy csak azért hívtál, hogy emlékeztess Molly kikérőjére.

– Miért baj az?

– Örültem volna, ha valami más okból hívsz. Tudod, mondjuk, hogy egyszerűen csak halljuk egymás hangját. Mert kíváncsi voltál, hogy van a férjed meg a gyerekeid.

– Jaj, David.

– Mi az, hogy „Jaj, David”?

– Az volt az első, amit kérdeztem. „Hogy vannak a gyerekek?”

– Aha. Oké. „Hogy vannak a gyerekek?” Szóval nem az, hogy „Hogy vagy?”

Az ember nem folytat ilyen beszélgetéseket, amikor jól mennek a dolgok. Nem nehéz elképzelni, hogy más, jobb kapcsolatokban egy telefonbeszélgetés, amelyik így kezdődik, nem vezetne a válás témájához, egyszerűen nem tudna arrafelé kanyarodni. Egy jobb kapcsolatban egyenesen át lehetne vitorlázni a fogorvosos részen más témákhoz – a napi munkádhoz, hogy mit tervezel estére, sőt egy mesésen szuperáló házasságban valami olyasmihez is, ami a családodon kívüli világban történt, mondjuk, hogy köhögésroham fogta el a bemondónőt a tévében, vagy mit tudom én –, ugyanolyan hétköznapi, ugyanolyan feledhető témákhoz, amelyek azonban mégiscsak egy szokványos, feledhető, szeretetteljes kapcsolat tartalmát, sőt talán mindennapos táplálékát jelentik. David és én azonban… hát, mi nem így állunk. Már nem. Egy ilyen telefonbeszélgetés, mint ez, csakis akkor képzelhető el, ha az ember évek óta bántja a másikat, és az is őt, úgyhogy a végén minden egyes szó, amit kiejtesz a szádon vagy hallasz, valami bizarr kódrendszer részévé válik, olyan komplikálttá és mögöttes tartalommal terheltté, mint egy bús, briliáns színdarab. Ami azt illeti, ahogy ott feküdtem álmatlanul a szállodai szobámban, és próbáltam az egészet összerakosgatni, egyszer csak fel is rémlett bennem a gondolat, hogy milyen ügyesek voltunk ennek a kódnak a kidolgozásában: éveken át tartó nyomorult leleményességre van szükség ahhoz, hogy idáig jusson az ember.

– Ne haragudj.

– Érdekel, hogy vagyok?

– Hogy őszinte legyek, David, fölösleges lenne megkérdeznem, hogy vagy. Hallom a hangodból. Annyira jól, hogy képes vagy két gyerekre vigyázni, és közben engem csesztetni. És amellett nagyon, nagyon dühös vagy, olyan okokból, amelyek jelen pillanatban számomra még homályosak. De biztos vagyok benne, hogy fel fogsz világosítani.

– Miből gondolod, hogy mérges vagyok?

– Hah! Te vagy a düh mintapéldája. Nemcsak most, hanem mindig.

– Baromság.

– David, te azzal keresed a kenyered, hogy dühös vagy.

Ez igaz, mármint részben. David egyetlen stabil jövedelme egy állandó rovatból származik, amit a kerületi újságunknak ír. Fotót is mellékelnek hozzá, amin vicsorogva néz a fényképezőgépbe, és az van aláírva: „Holloway legdühösebb embere”. Az utolsó cikke, amit képes voltam végigolvasni, egy kirohanás volt a buszon utazó öregek ellen. Miért nem készítik soha elő a pénzt? Miért nem a külön nekik kijelölt üléseket használják a busz elején? Miért ragaszkodnak hozzá, hogy tíz perccel a megálló előtt felálljanak, aminek következtében gyakran elesnek, és a frászt hozzák az emberre? Érzik, miről van szó, ugye?

– Mivel soha a kurva életbe nem olvasod el, amit írok…

– Hol van Molly?

– A tévét nézi a másik szobában. A picsába és bazdmeg. Plusz leszarom.

– Ez aztán a felelős viselkedés.

– …Mivel soha a kurva életbe nem olvasod el, amit írok, biztosan elkerülte a figyelmedet, hogy a rovatom ironikus.

Ironikusan felkacagtam.

– Hát, akkor bocsáss meg a Webster Road 32. lakóinak, ha nem értjük a te kifinomult iróniádat. Mi életünk minden egyes napján Holloway legdühösebb embere mellett ébredünk.

– Mi az értelme ennek az egésznek?

Talán a házasságunkról készült filmben, amelyet egy olyan forgatókönyvíró írna, aki képes az unalmas és felszínes érvekből elegáns fordulatokkal valami jelentőségteljesebbet kihozni, ez lenne a nagy pillanat. Képzeljék csak el: „Ez jó kérdés… Hová is tartunk?… Mit művelünk?… Bla és bla és blabla… Kész, vége.” Oké, még csiszolni kell rajta, de hatásos lenne, az biztos. De mivel David és én nem vagyunk Tom és Nicole, észre sem vesszük ezeket a finom kis metaforikus pillanatokat.

– Nem tudom, mi az értelme ennek az egésznek. Bepipulsz azon, hogy nem kérdezem meg, hogy vagy.

– Aha.

– Hogy vagy?

– Menj a picsába!

Felsóhajtottam, egyenesen a kagylóba, hogy hallja, mit csinálok; előbb a fülemtől a számhoz kellett vinnem a telefont, amitől a dolog veszített egy kicsit a spontaneitásából, de tapasztalatból tudom, hogy a mobilom gyatrán közvetíti a nem verbális nüanszokat.

– Jézusom! Mi volt ez?

– Egy sóhaj.

– Úgy hangzott, mintha egy hegy tetején állnál.

Egy darabig nem szóltunk semmit. Ő egy észak-londoni konyhában volt, és ott nem szólt semmit, én meg egy leedsi parkolóban nem szóltam semmit, és hirtelen émelyítően fejbe kólintott, hogy milyen jól ismerem ezt a csendet, a formáját és a tapintását, valamennyi éles kis sarkát. (És persze ez igazából egyáltalán nem is csend. Az ember hallja saját dühének szitkokkal teli moraját, a fülében zúgó vért, és ez alkalommal plusz még egy Fiat Uno zaját is, amint farral benavigál a mellette lévő parkolóhelyre.) Az az igazság, hogy nem volt összekötő láncszem a gyerekek felőli tudakozódás és a válás elhatározása között. Ezért nem találom. Azt hiszem, az történt, hogy egyszer csak fejest ugrottam bele.

– Annyira belefáradtam ebbe, David.

– Mibe?

– Ebbe. Az állandó veszekedésbe. A hallgatásokba. A rossz hangulatba. Ebbe az egész… méregbe.

– Ja. Abba. – Ezt úgy mondta, mintha a méreg valahogy a plafonról csöpögött volna bele a házasságunkba, de semmi gond, mert épp készül megjavítani a tetőt. – Hát, jó. Csak most már késő.

Nagy levegőt vettem, ezúttal inkább magamért, mint miatta, úgyhogy a telefon most a fülemen maradt. – Talán nem.

– Ezzel meg mit akarsz mondani?

– Te tényleg így akarod leélni az életed hátralevő részét?

– Természetesen nem. Miért, van jobb ötleted?

– Igen, azt hiszem, van.

– És hajlandó vagy megosztani velem?

– Tudod, hogy mi az.

– Persze hogy tudom. De azt akarom, hogy te mondd ki elsőnek.

És ekkor engem már tényleg nem érdekelt.

– Akarod, hogy elváljunk?

– Szeretném írásba foglalni, hogy ezt nem én mondtam.

– Remek.

– Nem én, hanem te.

– Én, nem te… Jaj, David! Én egy szomorú és komoly dologról próbálok beszélni veled, te meg most is pontokat akarsz szerezni.

– Hogy mindenkinek elmondhassam, hogy te kezdeményezted a válást. Mint derült égből a villámcsapás.

– Ó, ez neked derült égből villámcsapás? Úgy értem, semmi jele nem volt, ugye, hiszen annyira boldogan éltünk együtt? És tényleg ezt akarod csinálni? Ezt akarod mindenkinek elmondani? Neked ebben ez a lényeg?

– Rögtön el is kezdek telefonálgatni, amint befejeztük. Mindenkinek el akarom mondani az én verziómat, mielőtt még te elmondhatod a tiédet.

– Oké, akkor én le se teszem a telefont.

És aztán, megundorodva magamtól és tőle és mindentől, ami kettőnkhöz kapcsolódik, épp az ellenkezőjét csináltam: letettem. És így történt, hogy aztán álmatlanul hánykolódtam egy leedsi szállodaszobában, próbáltam visszapörgetni a beszélgetés részleteit, és olykor káromkodtam dühömben, amiért nem vagyok képes elaludni, fel-le kapcsolgattam a lámpát meg a tévét, és általában pokollá tettem a szeretőm életét. Ja, gondolom, neki is szerepelnie kellene valahol abban a filmszinopszisban. Összeházasodtak, a férfi kövér és morcos lett, a nő elkeseredett és morcos, és végül bepasizott.

Jól figyeljenek: nem vagyok rossz ember. Orvos vagyok. És az egyik ok, amiért orvos lettem, éppen az volt, hogy úgy gondoltam, azzal jót fogok tenni – úgymint JÓ-t, azazhogy ez nem egyszerűen csak egy izgalmas vagy jól jövedelmező vagy nagy presztízzsel járó szakma. Szerettem már csak a hangzását is: „Orvos akarok lenni”, „Orvosnak tanulok”, „Háziorvos vagyok egy kis észak-londoni rendelőben”. Úgy gondoltam, ez a legelőnyösebb szerep – egy okos, értelmiségi nő, nem túl hivalkodó, tiszteletre méltó, érett, jólelkű. Azt gondolják, az orvosok nem törődnek a látszattal, csak mert ők orvosok? Naná, hogy törődünk. Na mindegy. Szóval jó ember vagyok, egy derék doktornő, és egy szállodai ágyban fekszem egy Stephen nevű férfival, akit alig ismerek, és éppen közöltem a férjemmel, hogy válni akarok.

Stephen is ébren van, ami csöppet sem meglepő.

– Jól vagy? – kérdezi.

Képtelen vagyok ránézni. Pár órával ezelőtt az egész testemet bejárta a keze, és nem is volt ez ellen semmi kifogásom, de most nem akarom, hogy itt legyen velem az ágyban, a szobában, Leedsben.

– Csak kicsit nyugtalan vagyok. – Felkelek az ágyból, és öltözni kezdek. – Megyek, sétálok egyet.

Ez a szállodai szobám, úgyhogy magamhoz veszem a kulcskártyát, de amikor teszem bele a táskámba, bevillan a gondolat, hogy úgysem jövök vissza. Otthon akarok lenni, veszekedni akarok és sírni, és bűntudatot érezni amiatt, hogy mennyire össze fogjuk kuszálni a gyerekeink életét. A szobát az egészségügyi minisztérium fizeti. Persze, amit a minibárból fogyasztottunk, azt Stephennek kell majd állnia.

Vezetek pár órát, aztán megállok egy benzinkútnál egy teára és egy süteményre. Ha ez egy film lenne, akkor történne valami hazafelé menet, valami, ami megvilágítaná és illusztrálná ennek az útnak a jelentőségét. Találkoznék valakivel, vagy elhatároznám, hogy ezentúl más ember leszek, vagy belekeverednék egy bűnügybe, sőt talán túszul ejtene egy bűnöző, egy tizenkilenc éves drogos, iskolázatlan gyerek, akiről kiderülne, hogy intelligensebb, sőt még jólelkűbb is nálam – ez lenne benne az irónia, tekintve, hogy én orvos vagyok, ő meg egy fegyveres rabló. És a srác megtanulna valamit tőlem, bár az Isten tudja, hogy micsodát, és én is megtanulnék valamit tőle, és aztán ki-ki folytatná a maga magányos útját az életen át, melyet finoman, de alapvetően megváltoztatott az az együtt töltött röpke idő. De ez nem egy film, amint már mondottam, úgyhogy megeszem a süteményemet, megiszom a teámat, és visszaülök a kocsiba. (Hogy miért lovagolok annyit a filmeken? Összesen kétszer voltam moziban az elmúlt pár évben, és az a kettő is rajzfilm volt mindenféle beszélő rovarokkal. Ha engem kérdeznek, a felnőtteknek szánt filmek szólhatnának inkább olyan nőkről, akik Leedsből Észak-Londonba mennek kocsival, semmi különös nem történik velük, és az M1-esen valahol megállnak egy teára meg egy süteményre.) Összesen három óráig tart az út, a süteménnyel együtt. Hatra otthon is vagyok, otthon az alvó házban, s egyszerre mintha megcsapná az orromat a kudarc savanyú szaga.

Senki sem kel fel negyed nyolcig, úgyhogy a díványon bóbiskolok. Örülök, hogy újra itthon lehetek, a telefonbeszélgetés és az otthagyott szeretőm ellenére; örülök, hogy érzem alvó gyerekeim melegét, mely szinte leszivárog a nyikorgó padlódeszkákon. Nem akarok befeküdni a hitvesi ágyba, legalábbis ma éjszaka, vagy ma reggel, vagy bármilyen napszak is van – nem Stephen miatt, hanem mert még nem döntöttem el, hogy lefekszem-e még valaha Daviddel. Mi értelme lenne? Meg különben is mi értelme, akár elválunk, akár nem? Olyan furcsa ez az egész – számtalanszor beszélgettem már olyan emberekkel vagy olyan emberekről, akik „külön hálószobában alszanak”, mintha a közös ágy lenne a lényeg abban, ha két ember együtt marad. Mert bármennyire elromlottak is a dolgok, a közös ágy nekem soha nem jelentett problémát; az élet többi része az, ami megrémít. Voltak olyan napok mostanában, mióta elkezdődtek a bajaink, amikor az éber, aktív, gondolkodó, járkáló és beszélő David látványától hányingerem támadt, annyira fölgyűlt bennem az utálat; éjszaka azonban, az más tészta. Még mindig szeretkezünk, bár ez afféle félig-meddig lélektelen, funkcionális szex, különben meg nem is annyira a szex a lényeg, hanem inkább az, hogy az elmúlt huszonvalahány év alatt kialakítottuk az alvásunk, mármint a közös alvásunk rutinját. Kialakultak rajtam a kontúrok David könyökének, térdének, fenekének, és senki más nem illik ezekbe pontosan ugyanúgy, különösen nem Stephen, aki ugyan vékonyabb és magasabb, és még egy csomó olyan tulajdonsága van, amit egy szexpartnert kereső nő szempontjából kifejezetten vonzónak gondolna az ember, csakhogy egyik-másik testrésze mintha valahogy mégiscsak rossz helyen lenne; az elmúlt éjszaka voltak olyan percek, amikor riadtan azon tűnődtem, vajon igaz lehet-e, hogy Daviden kívül egy teremtett lélek sincs a világon, akivel valaha is kellemesen fogom érezni magam, s hogy a házasságunk – meg talán még számtalan más házasság – azért húzta ki annyi ideig, mert van valamilyen tökéletes súly/magasság hányados, amelyet még senki sem vizsgált meg alaposabban, és ha egyik vagy másik partner akár csak egy századmilliméternyire is eltér ettől, akkor sohasem jöhet létre kapcsolat közöttük. És persze nem is csak erről van szó. Amikor David alszik, vissza tudom varázsolni azzá a férfivá, akit még mindig szeretek: rá tudom vetíteni alvó alakjára az elképzelésemet, hogy milyennek kellene lennie, hogy milyen volt valamikor, és a hét óra, amit együtt töltök ezzel a Daviddel, nagyjából elég is, hogy átvészeljek egy újabb napot azzal a másikkal.

Szóval. Bóbiskolok a díványon, aztán Tom lejön pizsamában, bekapcsolja a tévét, önt magának egy tál gabonapelyhet, leül egy karosszékbe, és rajzfilmeket néz. Rám se pillant, hozzám se szól.

– Jó reggelt – mondom vidáman.

– Szia.

– Hogy vagy?

– Jól.

– Mi volt tegnap az iskolában?

Ennyi; két percre nyitva az ablak, hogy beszélgethessek vele, aztán roló, spaletta. Leszállok a díványról, és felteszem a teáskannát. Molly a következő, aki lejön, már az iskolai ruhájába öltözve. Rám bámul.

– Azt mondtad, elmész.

– Visszajöttem. Túlságosan hiányoztatok.

– Nekünk te nem hiányoztál. Ugye, Tom?

Tom nem méltatja válaszra. Úgy látszik, ezek közül választhatok: durva agresszió a lányom, szótlan közöny a fiam részéről. Na jó, ez persze színtiszta önsajnálat, és se nem agresszívek, se nem közönyösek, egyszerűen gyerekek, és nem alakult ki bennük egyik napról a másikra felnőttes empátia, még egy ilyen különleges éjszaka alatt sem.

Végül, de nem utolsósorban David jön le a szokásos pólójában és bokszeralsójában. Megy, hogy föltegye a kannát, egy pillanatra meghökken, amikor látja, hogy már föltette valaki, és csak akkor néz körül zavaros tekintettel, hogy magyarázatot keressen a kanna váratlan aktivitására. Meg is találja, elnyúlva a díványon.

– Mit csinálsz te itt?

– Csak visszajöttem, hogy ellenőrizzem, milyen szülői teljesítményre vagy képes a távollétemben. Le vagyok nyűgözve. Utolsónak kelsz fel, a gyerekek maguk készítik el a reggelijüket, a tévé bekapcsolva…

Ez persze sportszerűtlen, mert így megy ez, akár itthon vagyok, akár nem, de nincs értelme, hogy megvárjam a támadását: szilárdan hiszek a megelőző csapásban.

– Lássuk csak – mondja. – Ez a kétnapos kurzus egy nappal korábban befejeződött. Mi az isten, mindannyian a normálisnál kétszer gyorsabban löktétek a rizsát?

– Nem volt kedvem hozzá.

– Hát, azt el tudom képzelni. És mihez van kedved?

– Nem beszélgetnénk később? Amikor a gyerekek elmentek az iskolába?

– Ó, persze, jól van. Később. – Az utolsó szó valami mély, de zavarba ejtő keserűséggel fröccsen ki belőle – mintha híres lennék arról, hogy mindent „később” csinálok, mintha minden egyes problémánkat az okozta volna, hogy mániám a dolgok elodázása. Felnevetek, de ettől sem csökken a vibráló feszültség köztünk.

– Mi van?

– Mi a bajod azzal, hogy azt javasolom, később beszéljük meg a dolgokat?

– Szánalmas – feleli, de hogy pontosan mi, azt egy szóval se mondja. Természetesen csábító úgy tenni, ahogy ő szeretné, és a két gyerekünk előtt beszélni a válási szándékomról, de egyikünknek felnőttként kell gondolkodnia, ha csak egy időre is, úgyhogy megrázom a fejem, és felveszem a táskámat. Fel akarok menni, aludni.

– Jók legyetek a suliban, gyerekek.

David rám mereszti a szemét. – Hova mész?

– Kinyuvadtam.

– Azt hittem, az az egyik bajod a munkamegosztásunkkal, hogy soha nem viheted a gyerekeket az iskolába, pedig annyira szeretnéd. Azt hittem, meg vagy fosztva egy alapvető anyai jogodtól.

Már a rendelőben kell lennem, mikor a gyerekek reggel elmennek, úgyhogy az iskolai fuvar nem az én reszortom. És bár örülök ennek, az örömöm nem akadályozott meg abban, hogy fölpanaszoljam sanyarú sorsomat, valahányszor arról vitatkozunk, hogy ki mit nem csinál. És David, mondanom sem kell, tudja, hogy nem buzog bennem a vágy, hogy elvigyem a gyerekeket az iskolába, éppen ezért is emlékeztet oly nagy élvezettel korábbi panaszaimra. David, akárcsak én, a házastársi hadviselés valóságos művésze, s most egy pillanatra képes vagyok kívülről látni magunkat és megcsodálni az átkozottul gyors észjárását. Ügyes húzás volt, David.

– Fél éjszaka fent voltam.

– Na és? Kibírod. A gyerekek meg örülnének neki.

A rohadt szemét.

Világos, hogy gondoltam a válásra már máskor is. Ki nem? Sőt már azelőtt is, hogy férjhez mentem, néha úgy képzeltem, hogy elvált nő vagyok. Egy szuperjó, egyedülálló értelmiségi anya, akinek kiváló a viszonya a volt férjével – együtt mennek szülői értekezletre, szomorkás estéket töltenek együtt a régi fényképalbumokat nézegetve, szóval ilyesmik –, és mindenféle kalandokat él át bohém fiatalabb vagy idősebb férfiakkal (nézzék meg Kris Kristoffersont az Aliz már nem lakik ittben; az volt a kedvenc filmem tizenhét éves koromban). Emlékszem, az esküvő előtti este is fantáziáltam erről, amit felfoghattam volna valamiféle előjelnek, de nem úgy fogtam fel. Azt hiszem, aggasztott a kanyarok és kacskaringók hiánya az önéletrajzomban: egy árnyas elővárosban nőttem fel (Richmondban), a szüleim boldog házasok voltak és maradtak azóta is, tiszta kitűnő voltam az iskolában, leérettségiztem, egyetemre mentem, jó állást kaptam, megismerkedtem egy kedves férfival, eljegyeztük egymást. A vágyaimban élő nagyvárosi cikornyákra csak a házasságom utáni időben láttam lehetőséget, úgyhogy arra fordítottam minden mentális energiámat.

Még a szétválásunk pillanatát is elképzeltem. David és én utazási irodák brosúráit böngésszük; ő New Yorkba akar menni, én szafárira Afrikába, és – mivel ez a hetvenhetedik ilyen vicces te-azt-mondod-zöld-én-az-mondom-sárga-féle beszélgetésünk sorozatban – egymásra nézünk, kedvesen összenevetünk, megöleljük egymást, és megállapodunk a válásban. Ő felmegy, összepakolja a táskáit, és elköltözik, mondjuk, a szomszéd lakásba. Még ugyanazon a napon együtt vacsorázunk, mármint mi meg az új partnereink, akikkel valahogy sikerül összeismerkednünk a délután folyamán; mindenki remekül elvan és szeretettel évődik.

Látnom kell azonban, hogy ez merő képzelgés, és már kezdem gyanítani, hogy a fényképalbumokkal töltött szomorkás esték aligha jöhetnek össze. Sokkal valószínűbb, hogy a fényképek középen ketté lesznek tépve – sőt Davidet ismerve ez már meg is történt, az elmúlt éjszaka, rögtön a telefonbeszélgetésünk után. Ami persze nyilvánvaló, ha jobban meggondoljuk: ha két ember annyira utálja egymást, hogy képtelenek ugyanabban a házban élni, akkor nem valószínű, hogy utána bármikor is együtt akarnak piknikezni. Az volt a baj a fantáziámmal, hogy a boldog esküvőtől rögtön a boldog válásra ugrott, amikor pedig az esküvők és a válások között mindenféle búbánatos dolgok történnek.

Beülök a kocsiba, elfuvarozom a gyerekeket, hazamegyek. David már a dolgozószobájában van, csukva az ajtaja. Ma nincs rovatos nap, úgyhogy vagy valamilyen vállalati brosúrát ír, amiért egy halom pénzt kap, vagy a regényét, amiért nem kap egy fityinget sem. Több időt tölt a regényével, mint a brosúrákkal, amin csak akkor tudom felhúzni magam, amikor rosszul mennek a dolgaink; amikor jól megvagyunk, támogatni akarom, gondoskodni róla, segíteni őt abban, hogy kihozhasson magából mindent. Amikor meg nem, szeretném darabokra tépni a hülye regényét, és arra kényszeríteni, hogy szerezzen magának egy normális állást. Valamikor elolvastam a készülő könyv egy részét, és viszolyogtam tőle. Az a címe, hogy „Zöld Őrzők”, és egy szatíra Anglia Diana utáni csöpögős kultúrájáról. Az utolsó rész, amit elolvastam, arról szólt, hogy a Zöld Őrzők munkatársai – ez egy cég, amelyik banán könyökkrémet, Brie lábillatosítót és még egy csomó mókásan haszontalan kozmetikumot forgalmaz – mindannyian pszichológushoz fordulnak a gyász feldolgozása végett, amikor meghal a szamár, amit örökbe fogadtak.

Oké, nem vagyok képzett irodalomkritikus, plusz egyáltalán nem is olvasok már egy ideje. Pedig valaha olvastam, azokban a régi szép időkben, amikor még egy másik, boldogabb, lelkesebb ember voltam, de most minden este úgy alszom el, hogy ott van a kezemben a Corelli kapitány mandolinja, aminek még az első fejezetén sem jutottam túl, pedig hat hónapja küszködöm vele. (Nem a szerző a hibás, sőt biztos vagyok benne, hogy a könyv tényleg annyira jó, amilyennek Becca barátnőm mondta, amikor kölcsönadta. A szemhéjam a hibás.) Ennek ellenére ‒ vagyis figyelembe véve, hogy ma már halvány fogalmam sincs róla, hogy mi számít elfogadható irodalomnak ‒ annyit azért tudok, hogy a „Zöld Őrzők” szörnyű: faragatlan, durva, öntelt. Vagyis nagyjából olyan, mint David, mármint amivé az elmúlt pár évben átalakult.

Rá egy napra, hogy elolvastam egy részt a regényéből, fogadtam egy nőt, akinek halott volt a gyerek a hasában, és ennek tudatában kellett végigcsinálnia a szülést. Természetesen javasoltam neki, hogy forduljon pszichológushoz a gyászában, és természetesen Davidre meg a gúnyos könyvére gondoltam, és természetesen keserű örömömet leltem benne, hogy amikor hazaértem, közöltem vele, csak azért lehetünk biztosak benne, hogy minden hónapban ki tudjuk fizetni a jelzálogkölcsönt, mert én azzal keresem a kenyerünket, hogy pontosan azt tanácsolom az embereknek, amit ő olyan megvetendőnek talál. Ez is egy szép este volt.

Ha David dolgozószobájának ajtaja be van csukva, az azt jelenti, hogy nem szabad zavarni, még akkor sem, ha a felesége nemrég közölte vele, hogy el akar válni. (Vagy legalábbis én így gondolom – nem mintha megállapodtunk volna pontosan erre az eshetőségre is.) Készítek magamnak még egy csésze teát, elveszem a Guardiant a konyhaasztalról, és visszafekszem.

Egyetlen olyan cikket találok az újságban, ami felkelti az érdeklődésemet: egy férjes asszony bajban van, amiért egy férfit, akit nem ismert, orálisan kielégített egy repülőgép Club Class osztályán. A nős férfi is bajban van, de én a nőre vagyok kíváncsi. Én is ilyen vagyok? Külső szemlélőnek nem, de a fejemben igen. Valahogy elvesztettem minden tartásomat, és ez megrémít. Jó, én ismerem Stephent, persze hogy ismerem, de amikor az ember húsz éve férjnél van, minden más szexuális kapcsolat szemérmetlennek, véletlenszerűnek és szinte állatiasnak tűnik. Összeismerkedni egy férfival egy kerületi egészségügyi tanácskozáson, elmenni vele egy italra, elmenni vele még egy italra, elmenni vele vacsorázni, elmenni vele még egy italra és utána csókolózni, és végül megígérni, hogy lefekszel vele Leedsben egy konferencia után… Nálam ez a megfelelője annak, hogy egy nő melltartóra-bugyira vetkőzik egy repülőgép utasai előtt, és – ahogy az újság írja – szexuális élvezetben részesít egy vadidegent. Végül elalszom a Guardian lapjai között, és szexes, de a legkevésbé sem erotikus álmaim vannak, tele olyan emberekkel, akik különböző dolgokat csinálnak más embereknek, mint valami művész látomása a pokolról. Mikor felébredek, David a konyhában van, és épp egy szendvicset készít magának.

– Szia – mondja, és a kenyérvágó deszkára mutat a késsel. – Kérsz egyet? – És ezt olyan természetes lazasággal mondja, hogy majdnem elsírom magam tőle. A válás azt jelenti, hogy soha többé nem készítenek neked szendvicset – legalábbis nem a volt férjed. (Vajon tényleg így van, vagy ez csak szentimentális nyavalygás? Valóban lehetetlen elképzelni egy olyan helyzetet, amikor, valamikor a jövőben, David felajánlhatja, hogy betesz nekem egy szelet sajtot két szelet kenyér közé?) Davidre nézek, és eldöntöm magamban, hogy igen, elképzelhetetlen. Ha David és én elválunk, akkor dühös lesz egész életében – nem azért, mert szeret, hanem mert ő már csak ilyen. Nagy nehezen el lehet képzelni egy olyan helyzetet, amikor nem ütne el, ha épp előtte mennék át az úttesten – mondjuk, Molly fáradt, és a karomban kell cipelnem –, de olyan helyzetet igen nehéz elképzelni, amikor felajánlana nekem valami egyszerű szívességet.)

– Kösz, nem.

– Biztos?

– Biztos.

– Ahogy tetszik.

Na, ez már jobban hasonlít rá. Valahonnan beszivárgott egy kis ingerültség, mintha az ő „szeretkezz, ne háborúzz” irányba tett makacs erőfeszítéseit mindig csak kardcsörtetés fogadná.

– Akarsz beszélgetni?

Megrántja a vállát. – Jó. Miről?

– Hát. A tegnapiról. Amit a telefonban mondtam.

– Mit mondtál a telefonban?

– Hogy válni akarok.

– Azt mondtad? A mindenit! Ez nem valami szép tőled, hát nem? Nem szép, amikor egy feleség ilyet mond a férjének.

– Kérlek, ne csináld ezt.

– Mit akarsz, mit csináljak?

– Beszélj normálisan.

– Oké. Te válni akarsz. Én nem. Ami azt jelenti, hogy hacsak nem tudod bebizonyítani, hogy kegyetlen voltam vagy elhanyagoltalak benneteket vagy mit tudom én, valaki mással dugtam, akkor el kell költöznöd, és miután öt évig valahol máshol laktál, végül kimondják a válást. Én a helyedben indulnék is. Öt év hosszú idő. Jobb, ha nem halogatod.

Én természetesen semmi ilyesmire nem gondoltam. Valahogy a fejembe vettem, hogy elég kimondani a szavakat, hogy az óhaj puszta kifejezése elegendő bizonyíték lesz rá, hogy a házasságom nem működik.

– Mi van akkor, ha én… tudod.

– Nem, nem tudom.

Nem készültem fel erre az egészre. Mintha csak magától bukna ki belőlem.

– És a házasságtörés?

– Hogy te? A jóságos doktor néni? – Elneveti magát. – Először is találnod kell valakit, aki szeretne házasságtörésre bírni. Aztán el kell felejtened, hogy te Katie Carr vagy, a derék háziorvos, két gyermek anyja, és engedned kell, hogy lefektessen. De úgysem számítana, mert én akkor sem akarnék válni. Úgyhogy…

Egyszerre érzek megkönnyebbülést – visszaléptem a szakadék széléről, nem mentem el odáig, ahonnan már nincs visszatérés – és felháborodást. Nem hiszi, hogy lenne bennem elég bátorság megtenni azt, amit előző éjjel megtettem! És ami még rosszabb, nem hiszi, hogy bárkinek is kedve lenne azt csinálni velem! Természetesen a megkönnyebbülés kerekedik felül. A gyávaságom erősebb, mint a sértése.

– Szóval egyszerűen nem törődsz azzal, amit tegnap mondtam.

– Aha. Lényegében. Színtiszta baromság.

– Te boldog vagy?

– Jaj, Jézusom!

Van az embereknek egy bizonyos típusa, amelyik egy ilyen szokványos és alapvető kérdésre csak enyhén ingerült blaszfémiával tud válaszolni; David ennek az embercsoportnak a szakavatott képviselője. – Hogy jön az ide?

– Amit tegnap mondtam, azt azért mondtam, mert én nem vagyok boldog. És nem hiszem, hogy te az lennél.

– Jó, nem vagyok boldog, a kurva életbe. Hülye kérdés.

– Miért nem?

– A szokásos kurva okok miatt.

– Vagyis?

– Először is a hülye feleségem épp közölte velem, hogy válni akar.

– A kérdésemnek az volt a célja, hogy hozzásegítselek annak megértéséhez, miért jelentette be a hülye feleséged a válási szándékát.

– Mi? Azért akarsz elválni, mert nem vagyok boldog?

– Részben.

– Hogy te milyen nagylelkű vagy!

– Nem vagyok nagylelkű. Csak utálok együtt élni valakivel, aki ennyire boldogtalan.

– Szar ügy.

– Nem. Nem szar ügy. Mert tehetek ellene valamit. Megtehetem, hogy nem fogok együtt élni valakivel, aki ennyire boldogtalan. Teljesen kiborítasz.

– Nekem aztán kurvára mindegy, hogy mit csinálsz.

Azzal elmegy a szendvicsével, vissza a szatirikus regényéhez.

Összesen tizenhárman vagyunk itt, a rendelőben, öt háziorvos meg a többiek, akik az egyéb munkákat végzik – egy igazgató, nővérek, recepciósok, ki teljes, ki részmunkaidőben. Nagyjából mindenkivel jóban vagyok, de a legjobb barátom Becca, egy másik háziorvos. Becca és én együtt ebédelünk, amikor csak tehetjük, és havonta egyszer elmegyünk egy italra és egy pizzára, úgyhogy ő jobban ismer, mint bárki más a rendelőből. Nagyon különbözünk, mármint Becca meg én. Ő vidám cinizmussal viszonyul a munkánkhoz és ahhoz, hogy miért csináljuk, szerinte mindegy, hogy valaki orvos vagy, mondjuk, a reklámszakmában dolgozik, és nevetségesnek találja az én erkölcsi önelégültségemet. Különben meg amikor nem a munkáról beszélgetünk, akkor általában őróla. Jó, persze, mindig érdeklődik, hogy mi van Tommal meg Mollyval meg Daviddel, és rendszerint képes vagyok David durvaságának valamilyen példájával szolgálni, amit ő mulatságosnak talál, de az ő életében egyszerűen mintha több megbeszélnivaló lenne. Ő mindenfélét lát meg csinál, és olyan kaotikus a szerelmi élete, hogy számtalan hosszan részletezhető fordulattal szolgál. Öt évvel fiatalabb nálam, és egyedül van, mióta pár évvel ezelőtt hosszadalmasan és fájdalmasan szakított az egyetemi szívszerelmével. Ma este egy olyan srác miatt kínlódik, akivel háromszor találkozott az elmúlt hónapban: nem hiszi, hogy lenne kifutása a dolognak, nem biztos benne, hogy összeillenek, bár az ágyban igen… Rendszerint öregnek és kíváncsinak érzem magam, amikor ilyesmiről mesél – hízelgő, hogy beavat a dolgaiba, lopott izgalmat élek át a sok szakítás, első randevú és flört hallatán, sőt homályosan irigy vagyok még a fájdalmas magányra is, amit Becca időről időre elszenved, amikor épp nincs semmi futó kalandja. Az egész mintha azt jelezné, hogy valami serceg a szívemben, hogy van valami elektromos aktivitás a rég lezárt kamrákban. De ma este unatkozom. Kit izgat? Mit érdekel engem, hogy randizol-e vele vagy sem. Végül is mi a tétje? Bezzeg én, egy férjes asszony, akinek szeretője van…

– Hát, ha nem vagy biztos benne, akkor miért kellene döntened? Miért nem hagyod csak úgy csordogálni egy darabig? – Hallom az unalmat a hangomban, de Becca nem veszi észre. Nem unatkozhatok, amikor Beccával vagyok. Nem ez a felállás köztünk.

– Nem is tudom. Úgy értem, ha vele vagyok, nem jöhetek össze mással. Mert pasiscsajos dolgokat csinálok, nem facércsajosakat. Holnap este elmegyünk a Park moziba, hogy megnézzünk valami kínai filmet. Úgy értem, ez klassz, ha biztos vagy valakiben. Akkor ilyeneket csinálsz vele, igaz? De ha nem vagy biztos benne, akkor ez holtidő. Úgy értem, kivel találkozhatok a Park moziban? A sötétben? Amikor beszélgetni se lehet?

Hirtelen nagyon erős vágy támad bennem, hogy elmehessek megnézni azt a kínai filmet – ami azt illeti, minél kínaibb, annál jobban tetszene. Van egy másik kamra a szívemben, amelyik nem mutat elektromos aktivitást – pedig hajdanán mindig életre lobbant, amikor láttam egy filmet, amelyik meghatott, vagy olvastam egy könyvet, amelyik felkavart, vagy olyan zenét hallgattam, amitől majdnem elbőgtem magam. Ezt a kamrát én magam zártam be, a szokásos okokból. És mintha lepaktáltam volna valami nyárspolgár ördöggel: ha nem kísérlem meg újra kinyitni, akkor kapok éppen annyi energiát és optimizmust, hogy végig tudjak csinálni egy munkanapot anélkül, hogy fel akarjam akasztani magam.

– Bocs. Szerinted ez az egész tiszta hülyeség, mi? Szerintem is hülyeség. Ha tudtam volna, hogy olyan nő lesz belőlem, aki majd nyöszörögni fog a férjes barátnőinek, hogy ő miért van egyedül, akkor főbe lőttem volna magam. Komolyan. Be is fejezem. Most rögtön. Soha többé nem beszélek róla. – Önmagát gúnyolva mély levegőt vesz, s aztán folytatja, még mielőtt kifújná.

– De lehet, hogy összejön, nem? Úgy értem, honnan tudhatnám? Ez a baj. Olyan őrült iramot diktálok, hogy eldönteni sincs időm, hogy melyik válna be és melyik nem. Olyan, mint egy bevásárlás szenteste előtt.

– Viszonyom van.

Becca szórakozottan mosolyog, és kis szünet után folytatja.

– Az ember mindent behajigál egy kosárba. És aztán karácsony után…

Nem fejezi be a mondatot, feltehetőleg azért, mert rájött, hogy nem vezet sehová az analógiája, és hogy a randizás meg a pasik egyáltalán nem olyanok, mint a karácsonyi bevásárlás és a kosarak.

– Hallottad, amit mondtam?

Megint mosolyog. – Nem. Nem igazán. – Kísértetté váltam, egy olyan mókásan tehetetlen, csöppet sem félelmetes kísértetté, amilyenek gyerekkönyvekben és régi tévéműsorokban vannak. Bármennyire kiabálok, Becca sohasem fogja meghallani.

– Az öcséd egyedülálló, ugye? ‒ kérdezi.

– Az öcsém depressziós, és fél munkaidőben dolgozik.

– Ez genetikus dolog? Vagy a körülményektől függ? Mert ha genetikus… Az kockázati tényező. Bár egyelőre még nem. Úgy értem, nincs olyan sok depressziós gyerek, nem igaz? Ez inkább olyan későn fellépő dolog. És már olyan öreg vagyok, hogy nem leszek itt, mire depressziós felnőttekké válnak. Szóval. Lehet, hogy érdemes megfontolni. Ha ő benne van, én igen.

– Majd megmondom neki. Azt hiszem, ő is szeretne gyerekeket.

– Jó. Szuper.

– Tudod, mi volt az, amit nem hallottál meg?

– Nem.

– Amikor megkérdeztem, hogy „Hallottad, amit mondtam?”, és te azt mondtad, hogy „Nem”.

– Nem.

– Jó.

– Egykorú velem, ugye? Úgy nagyjából.

És aztán még beszélgetünk az öcsémről meg a depressziójáról meg az ambícióhiányáról, míg Beccának végül el nem megy a kedve tőle, hogy gyerekeket szüljön neki.