Az orosz-ukrán konfliktus

Amerika harca Oroszország ellen

Vendéghy Kornél

Copyright © Vendéghy Kornél, 2023

ISBN 978-615-01-9673-2

Minden jog fenntartva.

Borítókép: Miklósi Angéla

Tartalom

Előszó 1

AMERIKA 3

Az amerikai-orosz ellentét előzményei 3

I. világháború 3

II. világháború 4

Amerika világuralmi politikája 5

Elmélet 5

Megvalósítás 7

► DEMOKRATIZÁLÁS 7

► KANTONIZÁLÁS 9

► SZÍNES FORRADALOM 9

► SZANKCIÓK 11

► NGO-K 12

1947–1989: A hidegháború 13

A hidegháború elméleti megalapozása 15

Amerika nukleáris doktrínája 20

1962–2006: „Kölcsönös elrettentés” – Egyik fél sem győzhet 20

2006– : „Nukleáris elsőbbség” – Amerika győzhet 21

Amerika dióhéjban 23

OROSZORSZÁG 25

1989–91: A szovjet birodalom felbomlásának előestéje 25

1991: A Szovjetunió felbomlása, a hidegháború vége 30

Oroszország – tagok, nem tagok 33

Ukrajna határai 33

Oroszország 1991–1999: A jelcini évek 35

Gazdaság 35

Politika 36

Oroszország 2000–2020 37

Putyin 37

► AZ OLIGARCHÁK 39

UKRAJNA 43

Ukrajna – náci múlt 44

Sztyepan Bandera 45

Ukrajna – náci jelen 46

Nácik a Nyugat céljainak szolgálatában 49

► UKRAJNA – NÁCI IKONOGRÁFIA 50

Ukrajna stratégiai fontossága 53

Ukrajna atomfegyverei 55

Amerika Oroszország-politikája 2008-tól 55

Ukrajna 1991–2013 57

2004: Ukrajna első színes forradalma 58

2014: Ukrajna második színes forradalma – Maidan 59

A Maidan-téri puccs 62

Megalakul az ideiglenes kormány 64

► OROSZGYŰLÖLET 65

► A KHORSZUNI GYILKOSSÁGOK 69

A Krím csatlakozik Oroszországhoz – 2014. március 6. 69

► MÉSZÁRLÁSOK A DONBASSZBAN 70

Népszavazás a Donbasszban – 2014. május 11. 71

A Donbassz állami terrorizálása 71

A „terroristaellenes hadművelet” (ATO) 71

Minszk‑I és Minszk‑II 73

Szankciók 74

► A MALAJZIAI MH17 UTASSZÁLLÍTÓ GÉP LELÖVÉSE 75

A szankciók hatása Oroszországra 76

► OROSZORSZÁG „SZANKCIÓÁLLÓVÁ” VÁLIK 77

ÚTON A HÁBORÚ FELÉ 79

Zelenszkij 81

A „KÜLÖNLEGES KATONAI HADMŰVELET” 85

Béketárgyalások 86

A háború folytatódik 87

„False flag” műveletek 88

► A BUCSAI MÉSZÁRLÁS 88

► A MARIUPOLI SZÍNHÁZ BOMBÁZÁSA 89

Az Északi Áramlat elleni terrortámadás 89

► HÁTTÉR 90

► A SZABOTÁZS 91

AZ UKRAJNAI HÁBORÚ ÁRA 95

Mibe került Ukrajnának a „faltörő kos” szerep? 95

► UKRAJNA KIÁRUSÍTÁSA 95

Mibe került Európának Ukrajna finanszírozása? 96

A pénzben kifejezhető ár 96

A morális ár 96

► A NYUGAT CINIZMUSA 97

A gazdasági ár 97

Mibe került Oroszországnak? 98

Mibe fog kerülni a világnak? 98

A szerzőről 101

ELŐSZÓ

Ha valaki tíz éves kóma után most ébredt fel, nem lenne könnyű elmagyarázni neki, hogy a világ miért és hogyan őrült meg. Minden Ukrajna körül forog, politikusok tették fel egész karrierjüket és országuk boldogulását Ukrajna megsegítésére, Amerika és az EU saját készleteit kifosztva önti a pénzt és a fegyvereket Ukrajnába, az orosz- és különösen a Putyin-gyűlölet mindennapos, a tárgyilagos sajtótudósítás fehér holló.

A kómából felébredt embernek rengeteg kérdése lenne.

- Olyan, mintha háború lenne, de kinek a háborúja, és ki ellen?

- Miért van Amerikának egzisztenciális geostratégiai célja a világ másik felén?

- Miért nincs az EU-nak a sajátján?

- Miért teszi magát önként tönkre az EU Amerika céljaiért, amelyek szöges ellentétben állnak a saját elemi érdekeivel?

- Mivel igazolható az, hogy egy országot taszítanak a megszűnés felé, hogy lakóinak százezreit küldik mészárszékre, millióit késztetik kivándorlásra?

Ilyeneket és hasonlókat kérdezne a kómából ébredt ember.

A “hivatalosan” 2022 februárjában kezdődött orosz-ukrán konfliktus – orosz nevén „különleges katonai hadművelet” – nem elszigetelten önmagában áll, hanem Amerika Oroszország megszerzésére irányuló világhatalmi játszmájának legújabb fejezete, és a játszma gyökerei a cári Oroszországig nyúlnak vissza.

A közfogyasztásra szánt „ukrán jó – orosz rossz“ szintre szimplifikált és hamis kép alkalmatlan a valóság megértéséhez.

Ehhez a megértéshez kíván hozzájárulni a jelen írás olyan tények és források ismertetésével, amelyek nagyrészt hiányoznak a közbeszédből, pedig elengedhetetlenek egy reális kép kialakításához.

2023 december

Vendéghy Kornél

A szláv nevek a magyar kiejtés szerint szerepelnek.

AMERIKA

AZ AMERIKAI-OROSZ ELLENTÉT ELŐZMÉNYEI

Amerika oroszellenessége több mint száz évre nyúlik vissza, az első világháború végéig.

I. világháború

1918{1} – Angolszász intervenciós erők{2} Oroszországban

Oroszország Anglia és Franciaország szövetségeseként lépett be az első világháborúba. Az 1917-es oroszországi forradalom után a bolsevik kormány békét{3} kötött Németországgal. A békekötés után, 1918 végén a kommunista („vörös”) hatalom Oroszország európai területeinek még csak a középső részét uralta, és bolsevikellenes erők („fehérek”) támadták.

Az orosz–német békekötés után Németország nagy erőket tudott átirányítani Oroszországból a francia frontra. Ezért a szövetséges hatalmak meg akarták buktatni a bolsevik kormányt, hogy a monarchia visszaállítása után Oroszország folytassa a németek elleni háborút. A terv mozgatója, Winston Churchill angol hadügyminiszter célja az volt, hogy „a bolsevik államot születésekor megfojtsa”.{4} A szövetségesek hatalmas fegyverszállítmányokat küldtek a fehéroroszoknak, és a szomszéd államokat Oroszország megtámadására ösztönözték. Kisebb harcoló egységeket is küldtek, de fő erejük Franciaországban volt lekötve. Anglia és Franciaország nyomást gyakorolt Woodrow Wilson amerikai elnökre, hogy lépjen be a Moszkva elleni harcba a bolsevikok ellen. Amerika{5} és Anglia{6} összesen mintegy 30 000 katonát küldött, részben Észak-Oroszországba, részben Szibériába. A bolsevik erők még nem értek el a távoli Szibériába, a „fehérek” elleni harcban voltak lekötve. Végül az amerikaiak mégis szembekerültek a bolsevik hadsereggel. Az első világháború 1918. november 11-én véget ért, de az amerikai katonák – legnagyobb meglepetésükre – azt a parancsot kapták, hogy folytassák a harcot Oroszországban. Ez tehát már nem a világháborúról szólt, hanem a bolsevikok elleni harcról. A britek, franciák és amerikaiak azonban nem akartak további csapatokat küldeni Oroszországba. 1919 elején a bolsevikok nyolcszoros túlerővel megtámadták a kemény orosz telet átvészelt amerikai inváziós csapatokat, amelyek súlyos veszteségekkel észak felé vonultak vissza. A harcoló amerikaiak hazaküldött levelekben követelték az értelmetlen harc befejezését. Ez felkeltette az amerikai sajtó érdeklődését, és kongresszusi képviselők követelték, hogy Wilson vonja vissza a csapatokat. Ez 1919. június 15-én meg is történt.

II. világháború

1940 Nagy-Britannia és Franciaország részletes terveket{7} dolgozott ki a Szovjetunió megtámadására. Azonban Franciaország 1940. június 17-én kapitulált Németországnak, Nagy-Britannia pedig azért hagyott fel a tervvel, mert 1940. június 22-én Hitler megtámadta a Szovjetuniót.

1941 Harry Truman amerikai szenátor 1941-ben a sajtónak:{8}

„Ha Németország áll nyerésre, Oroszországot kéne segítenünk, ha pedig Oroszország, akkor Németországot, hogy ezáltal a lehető legtöbbet megöljenek [a másik katonáiból], bár semmiképpen nem szeretném, ha Hitler nyerne. Egyiküknek sem számít semmit a saját adott szava.”

1945 „Operation Unthinkable”:{9} Churchill azt tervezte, hogy 1945. július 1-jén – nem egészen két hónapra rá, hogy Németország kapitulált a Szovjetuniónak – a szövetségesek brit, amerikai, lengyel és német (!) hadosztályokkal megtámadják a Vörös Hadsereget{10} és visszaszerzik Sztálintól a Kelet-Európa feletti ellenőrzést. A tervezett hadművelet tervezőinek saját szavaival „az átfogó vagy politikai cél az volt, hogy rákényszerítsék Oroszországra az Egyesült Államok és a Brit Birodalom akaratát” („The overall or political object is to impose upon Russia, the will of the United States and the British Empire”). A terv végül azért került fiókba, mert az esedékes választást nem Churchill, hanem a Labour jelöltje, Clement Attlee nyerte meg.

1945 „Operation Totality”:{11} Az első csapásmérés a Szovjetunióra hagyományos fegyverekkel már 1945-ben hivatalos amerikai katonapolitika{12} volt. 1945 októberében Truman parancsot adott egy hagyományos fegyverekkel végrehajtandó háborús terv kidolgozására az akkor még szövetséges Szovjetunió ellen.

Még abban a hónapban (két hónappal Hirosima és Nagaszaki után) az amerikai légierő megkezdte a „Strategic Vulnerability of the U.S.S.R. to a Limited Air Attack”, kódnevén JIC 329/1 (A Szovjetunió stratégiai kiszolgáltatottsága egy korlátozott légitámadásnak) című titkos terv kidolgozását, amely azt vizsgálta, hogy milyen hatással lenne 26–36 atombomba ledobása szovjet városokra.{13} Ez egy a hitleri holokausztot meghaladó mértékű, 26–36 Hirosimának megfelelő népirtás lett volna. Ez volt az első amerikai nukleáris haditerv az orosz Magterület megsemmisítésére. A megvalósításra többek között azért nem került sor, mert egyrészt Amerika nem rendelkezett ennyi atombombával, másrészt nem voltak még rakétái a bombák célba juttatására, a szovjet határ közeléből induló bombázó repülőgépeket viszont a szovjetek könnyen lelőhették volna.

Amerikát sokkolta, amikor a Szovjetunió 1949-ben sikeresen kipróbálta saját atombombáját, és nem sokkal később saját hidrogénbombáját is. Amikor pedig kifejlesztette interkontinentális ballisztikus rakétáját ezek célba juttatására (1957. október 4-én a Szputnyikot egy R-7 típusú interkontinentális ballisztikus rakétával juttatták az űrbe), Amerika kénytelen volt hosszú időre jegelni az „első atomcsapás” tervét – egészen 2001-ig, a megelőző háború elvét megfogalmazó Bush-doktrínáig, amelyben már a megelőző atomcsapás is szerepelt.

AMERIKA VILÁGURALMI POLITIKÁJA

Elmélet

A XIX.–XX. század fordulója óta a nagyhatalmi világpolitika meghatározó elemévé vált a földrajzi tényezők fontosságának felismerése, mai nevén a geopolitika. Egyik elméleti megalapozója a skót földrajztudós, politikus, diplomata Halford John McKinder{14} (1861–1947), akit a geopolitika atyjának tekintenek.

McKinder „világsziget” (World Island{15}) elméletének alapállítása az, hogy a világpolitika kulcsfontosságú övezete a Föld legnagyobb egybefüggő szárazföldje, az úgynevezett Heartland (magterület) és ennek peremvidéke, a Rimland. A magterület határai nyugatról a Kárpátok, délről a Hindukus hegylánc, keletről az Altáj hegység, északról pedig a Balti-tenger.

Forrás: https://tinyurl.com/28ht4k5t

Mint McKinder fogalmazott:

„Amelyik hatalom uralja a peremvidéket, uralja a magterületet;
amelyik uralja a magterületet, uralja a világszigetet;
amelyik uralja a világszigetet, uralja a világot.”

A magterület az egész világ erőforrásokban leggazdagabb területe.

A Távol-Kelettől Délkelet-Ázsián, Indián, a Közel-Keleten át Dél- és Nyugat-Európáig tartó peremvidék fontossága abban rejlik, hogy rajta keresztül zajlik a világ tenger és szárazföld közötti áru- és tranzitforgalmának legnagyobb része. McKinder különösen fontosnak tekintette Kelet-Európát, mert a magterület határán van és ezért a legjobban használhatja ki a magterület erőforrásait.

McKinder magterületével ellentétben Nicholas Spykman (1942, a nemzetközi kapcsolatok professzora a Yale Egyetemen) a peremvidéket tekintette fontosabbnak.

Fontos látni McKinder elméletének két alapvető szempontját{16}:

- Ez egy nulla összegű játszma: nyerni csak a másik rovására lehet. A például Xi Jinping kínai elnök által képviselt „win–win” (mindkét fél nyer) politikáról szó sem lehet.

- Az „oszd meg és uralkodj” elv alkalmazásával meg kell akadályozni, hogy az ellenfél nyerjen, ha pedig több nagy ellenfél is van, harcba kell őket manipulálni egymás ellen, hogy kimerítsék egymást.

Amerika két legnagyobb tekintélyű geopolitikai stratégája is írt nagy hatású könyvet a témáról. Henry Kissinger (Nixon és Ford elnökök külügyminisztere és nemzetbiztonsági tanácsadója) „Diplomacy” című könyvében ezt írta: „…Oroszország, függetlenül attól, hogy ki kormányozza, a Halford McKinder által geopolitikai magterületnek nevezett térségben fekszik, és a legpotensebb birodalmi tradíciók örököse.” Zbigniew Brzezinski, Carter elnök nemzetbiztonsági tanácsadója a „The Grand Chessboard” (A nagy sakktábla) című alapművében – szintén McKinder elméletére alapozva – azt írta, hogy „Eurázsia a globális hatalom középpontja”. Ez a geopolitikai elmélet a II. világháború utáni Amerika nagyhatalmi politikájának mindmáig meghatározó eleme.

Ezt folytatta az 1997-ben megalakított és az amerikai neokonzervatívok szellemi központjává vált PNAC program (Project for the New American Century), és ekkor született meg az írásban soha le nem fektetett „rules-based order” (a szabályokon alapuló rend) fogalma: a brit liberalizmuson alapuló remélt globális diktatúra, amelyben a „szabályokat” a domináns angol–amerikai tengely hozza menet közben és igény szerint.{17} Ezt fogalmazta meg a „Wolfowitz doktrína”{18} (a névadó Paul Wolfowitz honvédelmi politikáért felelős külügyminiszter-helyettes):

„Elsődleges célunk az, hogy megakadályozzuk egy olyan új rivális újbóli megjelenését, akár a volt Szovjetunió területén, akár máshol, amely olyan fenyegetést jelent, amilyet korábban a Szovjetunió jelentett. Ez az új regionális védelmi stratégia alapvető domináns szempontja: igyekeznünk kell megakadályozni, hogy bármely ellenséges hatalom uraljon egy olyan régiót, amelynek erőforrásai (…) elegendőek lennének globális hatalom létrehozására.”

A „rules-based order” önkényes voltára példa többek között Szerbia 78 napon át tartó bombázása 1990-ben, amelyet nem hagyott jóvá sem az ENSZ, sem az amerikai kongresszus. Ugyanígy ENSZ-jóváhagyás nélkül (és egy hazugság alapján) történt Irak 2003-as bombázása, amely több százezer áldozatot követelt.

Megvalósítás

Amerika világuralomra törekszik.{19}

A II. világháború vége óta a világpolitika minden fontos történésében meghatározó volt az amerikai katonai hegemóniára és globális gazdasági dominanciára törekvő Truman-doktrína{20}, amelyet Harry S. Truman amerikai elnök 1947-ben jelentett be a Kongresszusban. A doktrína meghirdetett célja a kommunizmus terjeszkedésének feltartóztatása (containment) volt.

Ezt a politikát vitte tovább az amerikai neokonzervatívok 2000-es „Amerika új évszázadának projektje” („Project for the New American Century”, PNAC{21}), de immár nem a „containment”, hanem a „pre-emptive war” (megelőző háború) céljával. A PNAC négy alapcélja közül a második ez volt: „Több jelentős háború egyidejű megvívása és döntő megnyerése” („Fight and decisively win multiple, simultaneous major theater wars”). Trumantól Bidenig minden amerikai elnök ennek jegyében politizált. Ez a globális hegemóniára törekvő „hosszú háború” („Long War”).

Amerika világhatalmi doktrínája szerint az ország legfőbb ellensége Kína, és Oroszország szoros második.

Amerika teljes globális dominanciájának két fő akadálya maradt: Oroszország és Kína. Bár jelenleg Oroszország áll a tűzvonalban, Amerika már készül{22} a Kínával való összecsapásra.

► Demokratizálás

A demokratizálás vagy demokráciaexport célja egy nem demokratikus rendszer rábírása arra, hogy demokratikus működésre térjen át.

A kérdés az, hogy a demokratizáló miért akar demokratizálni, hiszen ehhez pénz és erőfeszítés szükséges. Tehetné vegytiszta idealizmusból is, de sokkal valószínűbb, hogy olyan távlati célja van vele, amely megéri a befektetett pénzt és munkát. Ez a távlati cél a reálpolitika világában hatalom vagy befolyás szerzése a demokratizálandó országban.

Ha a kiszemelt ország szegény és elmaradott, akkor a demokratizálás számos előnyhöz juttatja a szegény rétegeket és ezért népszerű lesz, feltéve, hogy a rendszer jelenlegi vezetése ezt megengedi. Ez az első fázis: önzetlen segítség felkínálása, gyakran NGO-kon keresztül (amelyeket persze ehhez valakinek finanszíroznia kell). Ezt követi a második fázis: az így kinevelt, az NGO által propagált elveket magáévá tevő réteg már felhasználható a hatalom megszerzésére (lásd „Színes forradalom”, 8. oldal).

A Nyugat felsőbbrendűség-tudata

A „demokratizálás” vagy „demokráciaexport” alapja Amerika felsőbbrendűség-tudata. Meggyőződése, hogy ő képviseli a társadalmi fejlődés csúcsát; amelyik ország nem ilyen, az elmaradott, és Amerikának civilizatórikus/emberjogi/stb. feladata az ilyen országok felemelése.

Ez lényegében a XIX. századi brit birodalomépítés „civilizáló Európa” fogalmának mai változata, azzal a különbséggel, hogy míg a brit birodalom csak a nem fehér „fajokkal” szemben tartotta magát felsőbbrendűnek, Amerika minden más országnál felsőbbrendűnek tartja magát. Ez az „American exceptionalism”, Amerika kivételességének tudata. Mint Obama elnök 2014-ben a West Point-i katonai akadémián tartott évnyitó beszédében kijelentette:

„Az Egyesült Államok az egyetlen nélkülözhetetlen nemzet, és az is fog maradni. Ez így volt a múlt században, és így fog maradni a következőben is. (…) Minden porcikámmal hiszek Amerika kivételességében.”{23}

Tehát minden nemzet nélkülözhető, kivéve Amerikát.

Az EU hasonlóan látja saját magát. Mint Josep Borrell, az EU külügyi és biztonságpolitikai főképviselője 2022. október 13-án az Európai Diplomata-Akadémia felavatásán kijelentette:

„Európa kert. (…) A világ többi része jórészt dzsungel. A dzsungel lerohanhatja a kertet. A kert megvédése a kertészek feladata. (…) Be kell menniük a dzsungelbe.”{24}

Az EU ezen az alapon vindikálja magának a jogot érdekeinek megvédésére. Az EU és a NATO közötti együttműködésről 2023. január 10-én kiadott nyilatkozat 9. pontja szerint (kiemelés tőlem):

„Folytatjuk a rendelkezésünkre álló összes eszköz alkalmazását, legyen szó politikai, gazdasági vagy katonai eszközökről, hogy közös célkitűzéseinket egymilliárd polgárunk javára megvalósítsuk.”{25}

► Kantonizálás

Alapjelentésében egy terület részekre való felosztása, amelyek bizonyos szempontokból önállóak, bár továbbra is az adott terület szerves részei. Ilyen például Svájc.

Az itt használt értelme azonban az „oszd meg és uralkodj” elve: politikai, nyelvi, etnikai, vallási vagy más csoportképző jellemzővel (pl. „fehér/fekete”) azonosítható csoport leválasztása egy ellenségnek tekintett nagyobb tömbről, amelyhez jelenleg tartozik. A cél a nagyobb tömb gyengítése, és a leválasztott csoport felhasználása a tömb ellen. Több csoport leválasztása esetén ezek egymás és a tömb ellen fordíthatók. A végeredmény ugyanaz: a nagy tömb meggyengül, és egy későbbi konfliktus esetén könnyebben győzhető le. A tömbről leválasztott csoport önmagában sem gazdaságilag, sem katonailag nem (vagy nem eléggé) életképes, ezért fontos, hogy a módszert alkalmazó hatalom gazdaságilag – és lehetőleg katonailag is – segíteni tudja.

Ez volt az alkalmazott módszer például Jugoszlávia feldarabolásánál és Koszovó esetében, és vannak/voltak törekvések az alkalmazására például Szíria, Irak és Kína esetén.

Közelmúltbeli és nem egyetlen példa az EU 2009-es „Keleti Partnerség”{26} programja. A cél Oroszország gyengítése és befolyási övezetének csökkentése nyugati peremvidékeinek (Azerbajdzsán, Belarusz, Grúzia, Moldova, Örményország és Ukrajna) politikai megszerzése révén. A művelet a demokratizálás (lásd az idézetet a 11. oldalon) jelszavával folyt.

(Ukrajna esetében végül „licitálásra” is sor került: ki ad többet Ukrajna gazdasági megsegítésére, és milyen feltételekkel).

► Színes forradalom

A fogalom{27} a 2000-es évek eleje óta létezik. (A név alapja az, hogy az ilyen forradalmakat gyakran valamilyen színről nevezik el, lásd alább.)

Egy külföldi hatalom által megtervezett és finanszírozott színes forradalom célja egy adott ország politikai irányításának megváltoztatása{28}, többnyire kormányváltás elérésével. Általában eleinte erőszakmentes és sok esetben jogos – például korrupció, szegénység, választási eredmények miatt kitört – társadalmi elégedetlenségekre épül rá, amelyeket propaganda, provokátorok, fegyveres csoportok bevetésével szélsőséges irányba tol el, amíg végül ezek a csoportok kikényszerítik a kormányváltást.

Ez a „külföldi hatalom” a fogalom létezése óta az Egyesült Államok, és célja üzleti és geopolitikai érdekeinek védelme (részletesebben lásd „Oroszország 1991–1999: A jelcini évek”, 45. oldal).

Néhány példa az elmúlt két évtized színes forradalmaira (a volt szovjet tagköztársaságok kurzívval kiemelve):

“Bulldózer forradalom”

Jugoszlávia

2000

“Rózsaszín forradalom”

Grúzia

2003

“Narancsos  forradalom”

Ukrajna

2004

“Tulipánforradalom”

Kirgizisztán

2005

“Cédrusforradalom”

Libanon

2005

“Búzavirágkék forradalom”

Belorusszia

2006

“Sáfrányos forradalom”

Mianmar

2007

“Zöld forradalom”

Irán

2009

“Twitter-forradalom”

Moldova

2009

“Dinnyeforradalom”

Kirgizisztán

2010

“Jázminforradalom”

Tunézia

2010

“Lótuszforradalom”

Egyiptom

2011

“Gyöngyforradalom”

Bahrein

2011

“Arab tavasz”

Ázsia és Afrika

2011

“Napraforgó forradalom”

Tajvani térség

2014

“Méltóság forradalma”

Ukrajna

2014

A „színes forradalmak” kidolgozott mintát követnek, és nagyfokú külföldi ráhatásra utalnak. Kifinomult eszközökkel manipulálják{29} a tömeget, a propagandát és a narratívát („hard power” helyett „soft power”). Jellemző rájuk az internet mint kommunikációs médium használata és különféle nemzetközi nem kormányzati szervezetek{30} (International NGO-k, INGO-k{31}) intenzív részvétele.

A külföldi kormányok leváltása hagyományosan a CIA szakterülete. A szervezet eleinte durva módszereket alkalmazott (robbanó szivar Castrónak, Mossadegh iráni elnök megbuktatása bérszavazókkal, zsarolás, szabotázs, gyilkosság stb.). Azonban ezek a módszerek egyrészt gyakran nem voltak elég hatásosak, másrészt – ha kiderültek – rossz fényt vetettek Amerikára.

A módszerváltás az 1980-as években, Reagan elnöksége alatt következett be: az amerikai hírszerző ügynökségek és a külügyminisztérium a kvázi-NGO-k (QUANGO-k) és „filantróp” szervezetek nemzetközi hálózatát{32} hozta létre Amerika befolyásolási lépéseinek támogatására, amelyek gyakran demokratizálási{33} vagy emberjogi köntösben jelentek meg. Ezek a szervezetek hol katalizátorként, hol szabotőrként léptek fel.{34} Ilyen szervezet többek között a Nemzeti Alapítvány a Demokráciáért (National Endowment for Democracy) a NED (lásd „A NED”, 13. oldal).

A külföldi kormányok leváltásának ez az új módszere (a „posztmodern puccs”) a korábbi fedett CIA-műveleteket a választási kampányok modern technikáival váltotta fel, és olyan professzionális, hogy szinte nem is tűnik szembe.{35} Kiváló eredménnyel vizsgázott Milosevics jugoszláv elnök megbuktatáskor{36}, és mintául{37} szolgált a későbbi külföldi államcsínyeknél (kiemelés tőlem):

„A szavazást és a polgári engedetlenséget felhasználó demokratizálási művelet megszervezése mára olyan rafinálttá érlelődött, hogy módszerei sablonként használhatók mások választásainak megnyeréséhez.”{38}

A ráhatás legnyilvánvalóbban a külföldi pénzügyi támogatásban nyilvánul meg. Ez a 2000-es évek elejéig a millió és több tízmillió dollár közötti tartományban mozgott, de például Ukrajna esetében, mint Victoria Nuland a kongresszus előtt beszámolt{39} róla, 1991 és 2013 között több mint 5 milliárd dollár volt („a biztonságos, prosperáló és demokratikus Ukrajna elősegítésére”).

► Szankciók

A „szankció” szó első hallásra nem sugallja, hogy ez erőszakos eszköz, pedig az: gazdasági fegyver.{40}

A szankciók nemzetközi jogi háttere

A fogalom az I. világháborút lezáró 1919-es párizsi békekonferencián született meg:{41} a brit és a francia küldött egyetértett abban, hogy a Népszövetségnek rendelkeznie kell olyan eszközzel, amellyel a háború veszteseit a jövőben is kényszeríteni lehet a békekötés feltételeinek betartására. Az ellenszegülő ország minősüljön „agresszor”-nak, és a Népszövetség szigetelje el gazdaságilag.

A szankciók alkalmazása addig is bevett eszköz volt – de csak hadiállapotban álló országok között. A fogalom I. világháború utáni kiterjesztése azt jelentette, hogy  immár békeidőben is jogilag megengedett kényszerítő eszköz a gazdasági kirekesztés.

Ezt gyökeresen megváltoztatta a II. világháború után létrehozott Egyesült Nemzetek Szervezete (ENSZ), amelyet egy újabb világháború megakadályozására hoztak létre.

Nemzetközi törvények megalkotása és érvényesítése az ENSZ kizárólagos hatásköre, tehát az ENSZ minden nemzetközi jog alapja.

Az ENSZ – elődjével, a Népszövetséggel ellentétben – éppen hogy tiltja békeidőben a támadó cselekményeket vagy a béke más módon történő megbontását.

Az ENSZ Alapokmánya{42} szerint (kiemelések tőlem):

I. fejezet, 1. cikk:

1. Az Egyesült Nemzetek célja, hogy

1. fenntartsa a nemzetközi békét és biztonságot és evégből hathatós együttes intézkedéseket tegyen a békét fenyegető bűncselekmények megelőzésére és megszüntetésére, a támadó cselekményeknek vagy a béke más módon történő megbontásának elnyomására (…)

IV. fejezet, 27. cikk:

2. Eljárási kérdésekben a Biztonsági Tanács határozatait kilenc tagjának igenlő szavazatával hozza.

3. Minden más kérdésben a Biztonsági Tanács határozatait tagjainak az összes állandó tagok igenlő szavazatait magában foglaló kilenc igenlő szavazatával kell hoznia. A VI. fejezet és az 52. cikk 3. pontja értelmében hozott határozatoknál mindazonáltal a viszályban érdekelt félnek tartózkodnia kell a szavazástól.

VII. fejezet, 41. cikk:

A Biztonsági Tanács határozza meg, hogy milyen, fegyveres erők felhasználásával nem járó rendszabályokat kíván foganatosítani abból a célból, hogy határozatainak érvényt szerezzen, és felhívhatja az Egyesült Nemzetek tagjait arra, hogy ilyen rendszabályokat alkalmazzanak. Ilyeneknek tekintendők a gazdasági kapcsolatok, a vasúti, tengeri, légi, postai, távírói, rádió és egyéb forgalom teljes vagy részleges felfüggesztése, valamint a diplomáciai kapcsolatok megszakítása.

Nemzetközi szankciók tehát jogszerűen csak akkor alkalmazhatók, ha azokat előzőleg egyhangúlag jóváhagyta az ENSZ Biztonsági Tanácsának (ENSZ BT) mind az öt állandó tagja és a nem állandó tagok közül legalább négy (lásd az Alapokmány 27. cikkét). Ebből következik, hogy ha egy szankció nem teljesíti ezt a feltételt, akkor az „támadó cselekmény vagy a béke más módon történő megbontása”.

Amerika szankciói a nemzetközi jog tükrében

Az Amerika és szövetségesei által Oroszország ellen hozott összes szankció sérti az ENSZ Alapokmányának 27. és 41. cikkét:

- a szankciókat nem terjesztették be az ENSZ BT-hez előzetes jóváhagyásra, és

- nem az ENSZ BT határozta meg az alkalmazható nem fegyveres intézkedéseket.

Ezért ezek a szankciók az ENSZ Alapokmánya szerint agressziónak minősülnek.

Ha egy ország gazdasága elég gyenge, akkor a kormány pusztán gazdasági eszközökkel is leváltható. Ha húsba vágó szankciókat vetnek ki rá, ez tönkreteheti a gazdaságát és országos elégedetlenséget válthat ki, amely kikényszerítheti a kormány lemondását és új választások kiírását.

A szankció tehát egyfajta „szoft” fegyver, amely súlyosságától függően rendkívül hatásos lehet.{43}

► NGO-k

Az NGO betűszó az angol Non-Governmental Organization (nem kormányzati szervezet) rövidítése.

Az NGO olyan önkéntes nonprofit magánszervezet, amely nagyrészt vagy teljesen független a kormányzati és a vállalati szektortól, a közjóért dolgozik (tehát nem például egy szűk csoport érdekeiért), nem pártként működik és nem bűnszövetkezet. Függetlensége lehetővé teszi, hogy figyelemmel kísérje a kormány munkáját és jobbító javaslatokat tegyen. Számos területen működnek NGO-k, például az emberi jogok és a környezetvédelem terén (utóbbiakat gyakran említik ENGO néven, az „E” az „Environmental” rövidítése). Vannak részben autonóm NGO-k is (Quasi-Autonomous NGO, QUANGO). Működési helye szerint az NGO lehet helyi, térségi, országos vagy nemzetközi (az utóbbi rövidítése általában INGO, ahol az „I” az „International” rövidítése).

Közismert NGO például az Orvosok Határok Nélkül (Médecins Sans Frontières) és az Amnesty International, Magyarországon belül pedig például a Társaság a Szabadságjogokért (TASZ).

Az „NGO” szó csengése általában pozitív, szemben például a lobbizással, pedig a kétféle tevékenység sokban hasonlít.

A NED

A Reagan amerikai elnök idején megalakult National Endowment for Democracy (NED, nemzeti alapítvány a demokráciáért) egy kvázi-autonóm amerikai NGO, amelynek célja más országok demokratizálódásának (lásd „Demokratizálás”, 7. oldal) segítése ottani politikai és gazdasági intézményeken, például politikai csoportokon és szakszervezeteken keresztül. Amerikán belüli tevékenységét törvény tiltja. A NED egy QUANGO: olyannyira „kvázi”, hogy évi 180 millió dolláros támogatást kap a kormánytól.