Copyright © Farkas Andrea, 2026

Copyright © Central Kiadói Csoport, 2026

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető!

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiát is.

ISBN 978 963 614 929 1

Megjelent a Fejős Éva Könyvek gondozásában, 2026-ban.

A Fejős Éva Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.hellokonyvek.hu

A Central Kiadói Csoport az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Ez a könyv azoknak szól, akik már szerettek bele egy kitalált karakterbe.

Meg azoknak is, akik ezt letagadják.

Nyugi. Ez kettőnk között marad.

1. FEJEZET Léna

Ha valaha filmet forgatnak az életemről, remélem, ezt a jelenetet kivágják. A rohanást, amikor úgy lihegek, mint egy lelkes golden retriever.

Kezdem átértékelni, hogy tényleg jó befektetés volt-e az a féléves pilates-bérlet, mert állóképességet nem adott, az biztos. Az egyetlen szerencsém, hogy a kampuszon minden viszonylag rövid időn belül megközelíthető.

A karórámra pillantok. 7:18. Még van két percem.

Késésben vagyok, pedig sosem kések. Nem szeretem mások idejét pazarolni, még a legjobb barátnőmet sem szoktam megvárakoztatni. Erre pont a tanszékvezetővel való megbeszéléssel kell kezdenem?

A táskám minden lépésnél a csípőmhöz csapódik. A magas szárú csizmám pedig szorítja a lábamat.

Elszaladok a menza épülete előtt, a teraszán pár diák üldögél, néhányuknál nyitott laptop. A másik oldalon van a kétemeletes épület, aminek a földszintjén az egyetem egyetlen reggelizője és egyben kávézója, az emeleten pedig egy impozáns könyvtár kapott helyet.

Próbálok úgy futni, hogy a szoknyám ne libbenjen fel, de eléggé meggyűlik vele a bajom, miközben befordulok a főépülethez vezető útra.

A kampusz területe most inkább tűnik akadálypályának, mint egyetemi közegnek. Egy rollerrel átsuhanó lány, három beszélgető srác, és egy galamb, aki úgy dönt, hogy pontosan előttem akarja megmenteni a világot.

A világmentést most tedd parkolópályára, kishaver. Nekem időpontom van.

A galamb azonban ráérősen szedegeti a reggeli morzsáit a szökőkút előtt. Én pedig… Nem igazán vagyok jóban a madarakkal. Gyerekkori trauma? A nővérem imádata a horrorfilmek iránt? Ki tudja. A lényeg, hogy valahogy mindig megérzik, hogy tartok tőlük. Így van ez most is. A galamb felkapja a fejét és egyenesen a szemembe néz.

Ó, basszus, totál eszelős vagyok!

Szerencsére épségben jutok el az épület bejáratához, és sietve lenyomom a robusztus kilincset.

Ahogy becsukom magam mögött az ajtót, pár másodpercre megállok és veszek néhány mély lélegzetet, hogy lenyugtassam magamat. Ösztönös mozdulattal felnyúlok megigazítani a hajamat, oda, ahol általában egy hajpánt szokott lenni, azonban a hajdísz helyett teljesen mást tapintok meg. Lefagyok. A bal oldalon végighúzódó folyosó üvegéhez futok. Ugyan nem tükör, de pontosan látszik benne, aminek kell. Jelen esetben a tegnap esti hajgöndörítő rúd.

Ami. Még. Mindig. Rajtam. Van.

Csodás… és így futottam végig az egész kampuszon!

Lehúzom a rúd végére tett hajgumit, amit a nagy kapkodásban a számmal tartok meg, és letekerem a barna tincseimet a rózsaszín selyemről. Olyan gyorsan járnak az ujjaim, mint még soha. Akaratlanul is azokra a videókra gondolok a neten, amiket lányok a kocsiban vagy a liftben készítenek. Ahogy kiveszik a csavarót, és egy elegáns mozdulattal teljesen új külsőt varázsolnak maguknak. Hát igen. Ebben a látványban reménykedem most én is. Úgy az sem zavarna annyira, hogy a reggeli óráikra tartó diáksereg teljesen bolondnak nézett pár perccel ezelőtt.

Néhány hajszál annyira rátekeredett a hajgöndörítőre, hogy kénytelen vagyok kitépni. Aú! Egy nagy fújtatással végül sikerül megszabadulnom tőle. De így felmerül a következő kérdés, hogy most mit csináljak ezzel a közel egy méter hosszú szivaccsal? Rejtekhelyet keresve körbefordulok. Aztán persze eszembe jut, hogy mi van, ha valaki megtalálja a rózsaszín, fénykardnak kinéző fegyvert? Az elrejtés kizárva. Borzalmas ötlet.

Fújtatok, majd megpróbálom a lehető legkisebbre összecsavarni, és egyszerűen beletuszkolni a táskámba és ráhúzni a cipzárt. A vége még így is kilóg, de inkább ez, mint hogy a sarokban álló páfrány mögé rejtsem.

Az ajkaim között szorongatott hajgumikat is begyűröm mellé.

Egy kicsit sem elegáns mozdulattal előrehajolok, és az ujjaimmal megborzolom a fürtöket. Gyorsan visszaegyenesedek, egy pillanatra megszédülök, ám az üvegben visszanéző borzos alak egyből kijózanít. Váó! Egy fodrász is megirigyelné ezt a volument. Az oroszlánkirály személyesen.

Magam elé veszem a táskámat, az oldalsó zsebében tartott fésűért nyúlok, szélsebesen végigszántok vele a hajamon. Minél többször megyek át rajta, annál inkább kezd megszelídülni, amit jó jelnek veszek. Elteszem a fésűt, majd tovább kutatva a mindent rejtő zsebben, előhalászok egy csatot. Nagy, gyöngyös, de ez most egyáltalán nem érdekel, a bal oldalon álló furcsa tincset félrecsatolom vele. Kicsit sok, viszont pont megy a fülbevalómhoz, így az összhatás nem annyira borzasztó.

Egy utolsó pillantást vetek az üvegen visszatükröződő arcképemre, aztán megfordulok.

A falra függesztett táblát kezdem el vizslatni, és a tanszékvezető nevét keresem. Egyből kiszúrom. A lépcsőre mutató nyíl nagyobb, mint az összes többi. Nem véletlen. A rektori iroda, a kancellári, a dékáni hivatal, a tanszékvezetők, valamint az oktatók szobái is mind az emeleten kaptak helyet.

Az ismeretlen helyektől mindig furcsán kezd el liftezni a gyomrom. Most is. De mivel túl sok időm nem maradt az erőgyűjtésre, egyszerűen felsétálok a lépcsőn.

Az emeleti folyosó két irányba vezet. Azonnal látom, hogy nekem a jobb oldali ágba kell fordulnom, nagy díszes betűkkel van feltüntetve: oktatók és tanszékvezetők.

Kinyitom az ajtót, azonban a huzat miatt ez elég nehezen sikerül, mintha valaki az ellenkező oldalról próbálná visszatartani. Röpke küzdelem után végül bejutok. Arra viszont nem számítok, hogy a szél egy hirtelen mozdulattal kicsavarja kezemből az ajtót, és nagy lendülettel be is csapná mögöttem, ha nem kapom el időben. De szerencsére elkapom. Így egy halk kattanással zárul.

Jobbról rögtön egy kisebb helyiség nyílik. A felfüggesztett táblán „Szertár” felirat virít, úgyhogy nem kell sokáig gondolkodnom, nem oda megyek. Továbblépkedek a folyosón, ahol a második ajtó már kétszárnyú, elegáns, mint valami miniszteri iroda. A gravírozott tábla rajta: Dr. Márfy Boglárka – pszichológia tanszék vezetője.

Oké. Itt vagyok.

Néhány méterrel arrébb, az ajtó mellett egy falba mélyesztett kis fülke húzódik, ott magasodik egy pult, mögötte pedig a titkárnő birodalma. Elég széles ahhoz, hogy kényelmesen elférjen egy íróasztal, a számítógép és egy csinos virágcsokor, mégis épp annyira rejtett, hogy ha az ember nem figyel, simán elmegy mellette.

A titkárnő egyenes háttal ül a pult mögött. A háttérben halk klasszikus zene szól, ő nem néz fel, csak gépel.

Lesimítom a kötött kardigánom elejét, majd a titkárnőhöz lépek.

– Jó reggelt! – köszönök kissé lihegve, aztán hozzáteszem: – Zelkovai Magdaléna.

Próbálok úgy tenni, mintha a tüdőm nem adta volna be a kulcsot három perccel ezelőtt, de nem igazán működik. Úgy hangzok, mint aki épp újraélesztésre szorul.

A titkárnő felemeli a szemöldökét.

– Jó reggelt. Ennyire meleg van odakint? – kérdezi rezzenéstelen arccal.

– Tessék? Aha… mármint… igen. Nem! Nincs meleg, futottam – magyarázom kínos mosollyal az arcomon. Veszek néhány mély levegőt. – Azt hittem, elkések, és már előre elképzeltem, hogy mit fogok mondani a szüleimnek, amikor közlöm velük, hogy kicsaptak az egyetemről, mert egy galamb felvette velem a szemkontaktust.

A titkárnő fura tekintettel néz rám, mire a belső hangom szinte üvöltözni kezd velem, hogy most már igazán fogd be, Léna! Mindig előjön ez a kapkodó hadarás, ha ideges vagyok, vagy ha túl lelkes. Ilyenkor a szavak úgy áradnak belőlem egymás után, mint amikor valaki kiönt egy zacskó különböző ízű cukorkát.

A titkárnő szája sarka megrándul.

– Értem – nyújtja el a szót, ami pontosan az ellenkezőjét jelenti. Nem érti, és szerinte bolond vagyok. Szuper. – Nem késett el. És itt nincsenek madarak – folytatja kissé megenyhülve, majd az iroda ajtajával szemben lévő székekre mutat. – Foglaljon helyet. A tanszékvezető mindjárt hívja, még várunk valakit.

Meglepődve pislogok.

– Többen leszünk? – kérdezem kíváncsian, de ő szó nélkül visszafordul a képernyőjéhez.

Várok még egy kicsit, hátha mégis úgy dönt, megoszt velem néhány dolgot, azonban nem teszi. A billentyűzetére koncentrál.

A székek felé sétálok és mivel az összes szabad, a legszimpatikusabbra ülök le, pontosan arra, ami egyenesen az iroda ajtajára néz. Lejjebb húzom a fehér fodros szoknyámat, eligazítom a laptoptáskámat a térdemen, majd a széktámlának dőlök.

A hátam mögött végig ablakok vannak. A mellettem lévő, ami a huzatot okozta, tárva-nyitva, így kicsit oldalvást fordulok. Próbálom nem úgy bámulni a látványt, mint aki teljesen el van varázsolva, de nem egészen sikerül. Az őszi reggel még hűvös, az a friss, kicsit csípős fajta, amitől az ember akarva-akaratlanul is egyből életre kel.

Októberhez híven a fák levelei vörösben, sárgában és rozsdabarnában pompáznak. A sétányon néhány diák fut, egy lány fülhallgatóval, egy srác szürke pulcsiban, és egy másik, aki olyan lendülettel veszi a kanyarokat, mintha épp egy maratont készülne megnyerni. A cipőik tompa puffanása összekeveredik a madarak csipogásával, és az egész jelenet valami furcsa, megnyugtató ritmust vesz fel, ami elég erős kontrasztban áll a benti klíma zúgásával, a titkárnő folytonos billentyűzetkattogtatásával és a tudattal, hogy az irodák ajtói mögött lényegében bármi megtörténhet.

Néha úgy érzem, a Borostyán Kampusz egy külön világ. A levegőt átjárja valami megfoghatatlan, feszültséggel teli elegancia, az a fajta súlyos, kimért csend, amitől az ember ösztönösen kihúzza magát.

A körmömet kezdem el piszkálni, és a tanszékvezető irodája mellett lógó „Kopogj!” feliratot bámulom. Összefűzöm az ujjaimat, és próbálok nem arra gondolni, hogy miért is ülök itt.

Tegnap kaptam egy e-mailt az asztalnál ülő titkárnőtől. Nem volt benne semmi lényeges, igazából csak megkértek, hogy ma reggel hét óra húsz perckor jelenjek meg a pszichológiai tanszék vezetőjénél. A jegyeim jók, tudomásom szerint semmi olyan dolgot nem tettem, amiért behívhatnának hozzá, így eléggé tanácstalan vagyok.

Talán valami baj lehet a mentorprogrammal? Talán azért hívatott be a tanszékvezető, mert visszavonják a mentori jelentkezésem elfogadását?

Kifújom a bent tartogatott levegőt és lenézek az órámra. Már negyedórája várok. És pontosan negyvenhárom másodpercig sikerül nem pánikolnom emiatt. Már éppen elővenném a telefonomat, amikor megcsikordul a folyosó végén lévő ajtó.

Egy srác az.

Fején egy fordított baseballsapka, orrán egy napszemüveg lóg. Nem csukja be maga mögött az ajtót, hanem hagyja, hogy becsapódjon, ami a nagy belmagasság miatt extrán visszhangzik. Összerezzenek tőle. A titkárnő is felfigyel a zajra, és a srác irányába fordítja a fejét. Így mindketten a fiút figyeljük, ahogy megáll az első ajtó előtt, gondolom elolvassa, mi áll rajta, majd továbbsétál. Egyenesen hozzánk. Pontosabban a titkárnőhöz.

– Időpontra jöttem – mondja.

A hangja mély, meleg és… szexi. Totálisan olyan, mint valami szextelefonosé. Nem mintha tudnám, hogy az pontosan milyen is, de most hirtelen nagyon is el tudom képzelni. A titkárnő bólint, én meg közben próbálom nem feltűnően bámulni a srácot.

És nem, nem sikerül.

Olyan, mint akit a sors azért küldött ide, hogy a reggeli nyugalmam utolsó morzsáját is elvegye. Magabiztos, de nem beképzelten, laza, de valahogy mégis minden mozdulata pontos. És persze, nyilván jól néz ki. Annyira, hogy akaratlanul feszengeni kezdek tőle.

Szuper. Pont erre volt szükségem. Egy két lábon járó zavaró tényezőre.

– Neve? – kérdezi tőle a titkárnő.

A srác zsebre teszi mindkét kezét.

– Az enyém, vagy akihez jöttem?

Ne forgasd a szemed látványosan, ne tedd, Léna!

A titkárnő szaporán pislog párat, hogy megbizonyosodjon, jól értette-e azt, amit hallott.

– A magáé fiatalember, a magáé.

– Radnai Zénó – feleli.

Bepötyögi a számítógépbe.

– Az időpontja tizenöt perccel ezelőtt volt.

– Ja – bólint, a titkárnő pedig csak meredten bámulja.

Szemüvegét letolja az orra hegyére, úgy néz farkasszemet a fiúval, aki probléma nélkül állja azt. A nő egy teljes percig bírja, majd nemtetszését kifejezve megrázza a fejét és az irányomba mutat.

– Üljön le, szólok a doktornőnek, hogy megérkezett – veti oda unottan, aztán tudomást sem vesz rólunk.

A srác az ajtó melletti székekhez sétál, az egyikre ledobja a vállán lógó táskáját, a másikra pedig leül. Pont velem szemben. Leveszi a napszemüvegét és a nadrágja zsebéből előveszi a telefonját. Kinyújtja hosszú lábait és a kezében lévő készülékbe merül.

Nem tudom, miért bámulom, de továbbra is bámulom. Totál rajta felejtem a szememet, mert… hát, nehéz lenne nem. Hogy miért? Mert egy: lány vagyok, ő meg totál helyes. Kettő: azért, mert basszus, két ennyire különböző belépőt nem láttam még egymás után. Mármint gondoljunk bele. A srác késett, ez egyértelmű volt neki is és a titkárnőnek is, mégsem reagálta le úgy, mint én, aki kész lett volna elmesélni az egész reggelét, kezdve azzal, hogyan mostam meg a fogamat.

A sebesen mozgó ujjait figyelem, majd tekintetemet végigjáratom rajta.

Magas, a válla széles, a sötétbarna haja kissé kócosan bukik elő a sapka alól. Erős, karakteres vonásai vannak és határozott állkapcsa. Biztosan sportol valamit, még az alkarja is izmos. Erre a megállapításra akaratlanul megérintem a saját karomat. Nem, itt nincs semmi.

Ekkor hirtelen rám emeli a pillantását. Azonnal megérzem, felkapom a fejemet, és szembe találom magamat az arcával, ami már nagyon nem a telefonja képernyőjét fürkészi. Hanem pislogás nélkül, kérdőn bámul. Rám.

Rám!

Első gondolatom, hogy ez milyen kínos már!

A második, hogy barna szeme van. Nem egyszerűen barna, hanem sötét árnyalatú, szinte fekete. Ha egy kicsit túl sokáig néznék bele, szerintem még levegőt is elfelejtenék venni. És rajtakapott, ahogy éppen stíröltem. Az izmait. Az izmait stíröltem, amiről most már ő is tud!

– Szia – köszönök neki mosolyogva.

A mosolyom erőltetett és mű, de hátha ettől kevésbé tűnök egy őrült kukkolónak. Vagy legalább kevésbé bénának. Szerencse, hogy ráültem a kezeimre, így esélyem sincs bénán integetni neki.

Miért kell mindig ilyen idiótának lennem helyes srácok előtt?

Még mindig mosolygok, várok. Leginkább arra, hogy nyíljon meg alattam a föld. De az sem lenne rossz, ha mondana valamit. Mondjuk egy sziát. Vagy egyből valami olyasmit, hogy innen látszik, hogy az egyetlen kapcsolatod tizenkilenc évesen is csak elképzelt volt. Na jó. Az borzalmas lenne. De legalább valami történne, mert így a gondolataim hangosabbak, mint bármi más.

A srác azonban nem szól. Egy árva szót sem. Én persze még mindig kínosan vigyorgok rá, amire pislogás nélkül lepillant a táskámra. Mindkét szemöldökét egyszerre emeli meg, megmozdul a szája sarka, mint aki egy nevetést tart vissza, aztán visszatér a telefonjához. Tökéletes nyugalommal görget tovább.

Aúcs.

Lenézek a táskámra, hogy vajon mi lehet ott, és akkor meglátom a hajgöndörítő szivacsrúd kilógó végét. Milyen végét? Közel húsz centi ágaskodik ki a táskámból! Ami teljesen így néz ki, mint egy… Igen, pontosan úgy.

Az őrült vigyoromat azonnal levakarom az arcomról, visszatuszkolom a szivacsot, és a titkárnő felé fordulok, hogy megnézzem, szemtanúja volt-e a mini beégésemnek. Természetesen az volt. Milyen jó nekem! Rámosolygok, ő meg rám néz azzal a tekintettel, amit csak azok birtokolnak, akik már túl sok romantikus vígjátékot láttak.

Ekkor végre-valahára kinyílik az ajtó.

Szerintem soha nem örültem még ennyire egy tanszékvezetőnek sem, mint amikor meglátom Boglárka tanárnőt kilépni a szobájából. Vörös haja magasan ül a feje tetején egy elegáns, göndör kontyba igazítva. Kosztümnadrágot visel, egy hozzá illő csinos blúzzal, amihez egy tökéletesen passzoló, magas sarkú cipő társul. Akaratlanul bólintok egyet, mert ez a nő tudja, hogyan kell öltözködni.

Az egyik kezét a kilincsen tartva kedvesen mosolyog felénk.

– Jó reggelt! Ne haragudjatok, hogy megvárakoztattalak titeket. Gyertek be!

Megrökönyödöm.

– Mármint mindketten? – kérdezem kicsit zavartan, miközben hol saját magamra, hol a velem szemben ülő srácra mutatok, aki szintén értetlenkedve pislog. Valószínűleg ő sem érti, mi történik most.

A tanszékvezető bólint, majd az iroda belseje felé mutat.

– Igen. Mindketten – feleli.

A fiú hamarabb reagál, felkapja a táskáját a székről, és egyetlen szó nélkül bemasírozik a terembe. A tanárnő bátorítóan rám mosolyog. Én meg vissza, csak az én mosolyomnak hangja is van, ami nagyon hasonlít egy idegesítően nyikorgó ajtóéra. Mély levegőt veszek, és én is felállok. Vállamra akasztom a táskámat és követem őt.

A szoba sokkal nagyobb, mint amire számítottam. Nem mintha sok tanszékvezető irodájában jártam volna, de… váó. Vastag szőnyeg, két oldalt magasodó könyvespolcok, egy akkora növény a sarokban, amit egy kisebb botanikus kert is megirigyelhetne. Az ajtóval szemben az ablakok akkorák, hogy szinte padlótól a mennyezetig érnek. Három is van belőle, így az egész iroda annyira fényes és jókedvű, hogy kedvem lenne leheveredni a kanapéra és egy jót szundizni. Még akkor is, ha a tanszékvezető is jelen van, és közben diákokat tanácsol el.

Az ablakok előtt egy hatalmas íróasztal, mögötte egy fotelnek kinéző forgószékkel, ami mellett egy férfi áll. A férfi akkora, mint egy hegy. Széles vállú, olyan alkat, akiről első pillantásra süt, hogy sportol, de nem az a „csak hétvégén kondizom” kategória, hanem a „ha rám esne egy zongora, a zongora kérne bocsánatot” fajta. A karján feszül az edzőpóló, a borostája katonásan pontos. Az egész megjelenésében van valami fegyelmezett erő. Olyan, mint akitől a gravitáció is megijed.

A tanárnő elsétál mellettünk, és az íróasztala előtti két székre mutat, majd leül a sajátjára. A fiú lehuppan a baloldalira, én viszont várok. Leginkább arra, hogy ne remegjen ennyire a lábam. Amikor már mind a hárman sürgetően felém pillantanak, idegesen mosolygok, és a fiú melletti székre helyezkedem.

Veszek egy mély levegőt, hátha lenyugtat. Nem segít.

– Gondolom mindketten meglepődtetek, hogy miért is hívattalak be titeket – kezd bele jókedvűen a tanárnő. – Azonban mielőtt belevágunk, nem ártana bemutatkoznunk, mivel nem mindnyájan ismerjük egymást. Én doktor Márfy Boglárka vagyok, a pszichológia tanszék vezetője – teszi kezét a mellkasára, majd az asztal melletti monstrumra mutat. – A tanár úr mellettem pedig Lantos Richárd, a sportegyesület igazgatóhelyettese és egyben az egyetem teniszcsapatának a vezetőedzője.

A férfi biccent, karjait maga előtt keresztbe fonja, amitől még ijesztőbbnek tűnik.

– Ti ismeritek egymást? – kérdezi felénk pislogva a tanszékvezető.

Rápillantok a mellettem ülő srácra, aki a karóráját nézi. Bár ismerősnek tűnik, nem tudom az arcát hová tenni, talán a menzán láttuk már egymást, az is lehet, hogy volt közös óránk. Viszont az előadásokon néha százan is ülnek, bármilyen helyes is, simán elkerülhette a figyelmemet.

Ő szólal meg előbb.

– Miért ismerném? – mondja unottan.

Ez most komoly?

Egy pillanatra majdnem elnevetem magam. Nem gúnyosan, csak… kínomban. Mert oké, bámultam, de ettől még nem kellene kőbunkóként viselkednie, akinek az is derogál, ha netán ismerne engem. Viszketni kezd a tarkóm. Szerintem allergiás lehetek a seggfejekre.

A tanárnő várakozóan néz rám, én pedig nemlegesen megrázom a fejem, mert valóban nem ismerjük egymást.

– Nagyszerű – csapja össze mindkét tenyerét derűsen. – Így valószínűleg sokkal könnyebb lesz majd a közös munkátok a programban.

Egyből kihúzom magamat.

– A mentorprogramban? – döbbenek le. Óvatosan megrázom a fejem, mert van egy rossz érzésem. Az a fajta, ami nem szokott tévedni.

– A miben? – kérdezi mellettem értetlenül a srác.

Márfy doktornő a srácra néz.

– Hallottál már az egyetem mentorprogramjáról? – kérdezi tőle.

– Nem – feleli gondolkodás nélkül. – Ez ilyen tanulást segítő dolog? Mert nincs időm korrepetálni senkit sem.

A homlokomat ráncolva fordulok felé. Az arckifejezésem egyértelműen ellenszenvet tükröz. Mit is mondtam arról, hogy milyen helyes a srác? Na, most mindet visszavonom. Egy paraszt!

A tanárnő sokkal nyugodtabban kezd bele.

– Az egyetemünk néhány éve indított egy mentorprogramot. Ez egy diákoknak szóló, teljesen önkéntes segítő program, aminek a lényege az, hogy valaki meghallgasson – mondja nyugodtan. – Nem kér számon. Nem okoskodik. Nem ítélkezik. Csak… ott van melletted. A cél az, hogy legyen valaki, akihez diákként fordulhatsz, aki a kortársad, de mégis egy kicsit kívülről látja a helyzetedet, tud egy olyan perspektívát adni, amit a barátaid vagy a családod nem.

Zénó oldalra billenti a fejét

– Ez miért is érint engem? – kérdezi érezhető gyanakvással a hangjában.

Nem nézek rá, mert pontosan tudom, miért is érinti őt ez. Csak azt nem értem, hogy miért a tanszékvezető mondja el ezt nekünk.

– Mindjárt elmagyarázom – mondja a tanárnő. – Mentornak olyan felsőbb éves hallgató jelentkezhet, aki átment egy alapos szűrőn. Elbeszélgetés, alkalmassági teszt, „tudsz-e emberként figyelni a másikra?” típusú próbák. – Felemeli az ujját, jelezve, hogy fontos rész következik. – A találkozások teljesen kötetlenek. Heti egy alkalom az ajánlott, de ha éppen csak egy hosszú beszélgetésre van szükséged egy kávé mellett, az is tökéletes, és nagyon fontos, hogy a részletek mindig a mentor és a mentorált között maradnak.

A tanárnő megáll, és rám mosolyog. Én pedig legszívesebben olyan kicsire húznám össze magamat, hogy elbújhassak a táskámban.

– Általában nem én szoktam személyesen behívni a jelentkezőket. Mindig a szervező csapat ismerteti meg egymással a párokat, de a ti esetetek kicsit más.

Más? Miben más?

– Várjunk csak, itt valami tévedés lehet – szólal meg a srác megszakítva ezzel a tanárnőt. Látszik, hogy fogalma sincs miről van szó. De jó neki. – Én nem jelentkeztem semmilyen programra.

– Nincs semmilyen tévedés – dörren az edző hangja. – Neked nincs választásod!

Elég váratlanul ér a hangja. Az pedig, hogy ilyen közvetlen stílusban szól a fiúhoz, arra utal, hogy ők ketten már ismerik egymást. A fiú mondana valamit, de Márfy doktornő leinti őt. Széles mosollyal az arcán pislog ránk.

– Hivatalosan is üdvözöllek benneteket a Borostyán Egyetem mentorprogramjában. Zénó, szeretném bemutatni a mentorodat – tenyérrel felfelé rám mutat –, Zelkovai Magdalénát. Léna másodéves, pszichológia hallgató, és az idén szeptemberben jelentkezett önkéntes mentornak a programunkba. Léna, ő pedig itt Radnai Zénó, iskolánk kiemelkedő teniszezője, mától pedig a mentoráltad.

Hogy mi?

– Hogy mi? – Zénó most először élénkebb. Nem sokkal. Kábé, mint amikor egy macska fél szemmel odapillant, ha zajt hall. Szerintem idő kell neki, mire felfogja, mi is hangzott el, mert amikor megérti, hangosan kezd el nevetni. – Ez valami vicc, ugye?

Az edző, aki gondolom, az ő edzője lehet, bár még elég zavaros ez a ki kinek a kije dolog, széttárja a karját.

– Nem, ez egyáltalán nem vicc! Az egyetemnek elege van a szarságaidból, fiam – bök Zénó felé.

A tanszékvezető ciccegésére behúzza a nyakát. A tanárnő nem igazán szereti a trágár szavakat, kifejezetten nem az irodájában.

– Elnézést – mondja a férfi, majd váratlanul felém fordul. – Tudod, miért ül itt ez a jómadár? – intézi hozzám a kérdést.

– Ne… – nyögi Zénó.

Az edző nem törődik vele, folytatja.

– Mert ő lett a TikTok legújabb sztárja! – kiáltja, mintha egy igazi hollywoodi hírességet mutatna be éppen.

Zavartan mocorgok a székemen. Milyen sztár? Először tanácstalanul a fiúra pillantok, majd az edzőjére. Most kellene valamit mondanom? Vagy értenem kellene, hogy mi is ez az egész? Mert nagyon úgy tűnik, hogy itt mindenki tud mindent, kivéve engem.

– Öhm… Gratulálok – mondom végül kissé zavartan.

Az edző horkantva felnevet, Zénó pedig úgy néz rám, mintha épp most mondtam volna valami hatalmas nagy baromságot.

– Vagy ez nem jó hír? – kérdezem zavartan.

– Nagyon nem – morogja Zénó.

A tanárnő próbál diplomatikusan mosolyogni, az edző viszont nyílt, lesújtó pillantást lövell Zénó felé. Hirtelen felém fordul.

– Szoktál tiktokozni, Léna?

Hangja kedves, talán túlságosan is, érzem, hogy be akar húzni a csőbe.

– Néha – felelem bizonytalanul. Erre nincs jó válasz.

– Akkor már lehet, hogy te is láttad a mi egyetemünk csillagáról készült videókat – mondja színlelt büszkeséggel, amire Zénó a szemét forgatja.

Megrázom a fejemet, mert nem tudom, miről van szó. A férfi felemeli az asztalon heverő telefonját, nyomkod rajta valamit, amikor megvan, amit keresett, felém fordítja a képernyőt.

A TikTok ismerős felülete nyílik meg, elindul egy videó, amin a mellettem ülő Zénó látható. Egy teniszpályán áll, fehér nadrág és világoskék rövidujjú van rajta, a háta közepén Radnai felirattal. A háttérben látszódik, hogy a lelátón emberek ülnek, tehát feltehetőleg egy meccsen készült. Csípőre tett egyik kezében ütő, látszólag semleges arccal hallgat egy nála vagy jó húsz centiméterrel alacsonyabb fickót, aki megállás nélkül hadar neki valamit. Amikor a férfi befejezi a beszédet, kérdőn a fiúra néz, Zénó pislogás nélkül mered rá. Pár másodperc múlva megmozdul a szája, mond valamit, a videó alá bevágott zene ekkor pörgősebbre kapcsol. Az alacsony férfi bólint, Zénó pedig megfordul.

Felpillantok az edzőre, abban a hitben, hogy ennyi volt a kis előadás, de a másik kezével a telefonjára bök.

– Még nincs vége.

És tényleg nem volt vége.

A zene átvált valami durva metállá. Zénó a közönség felé fordul, és egyszerűen a földhöz vágja a kezében tartott ütőjét. Pontosan háromszor. A harmadikra kettétörik. Az alacsony férfi felé perdül, aki meglepetten hátrál. Zénó erősen gesztikulálva beszél hozzá, vagy inkább kiabál, ez a videó alapján nehezen megállapítható. Aztán hirtelen irányt vált és a magas széken ülő férfihoz lép, aki gondolom, a bíró lehet. A fent ülő férfi mond neki valamit, amire Zénó elröhögi magát és hirtelen, egy felelőtlen mozdulattal megrántja a szék lábát, amitől a bíró előre-hátra billeg, mint egy rongybaba. Ekkor a videó véget ér, azonban az egész kezdődik azonnal elölről, újra a csípőre tett kézzel álló Zénó jelenik meg. A jelenet újra és újra lejátszható, bárki számára elérhető a neten. Több, mint negyvenezer lájk van rajta, tehát a videót nagyon sokan látták.

Nem merek másfelé nézni, ezért megvárom, amíg az edző maga állítja le a videót és veszi vissza magához a telefont.

– Nem akarsz mondani valamit? – intézi kérdését a fiúhoz.

– Jól vágták meg – vonja meg a vállát Zénó.

Tényleg jól vágták össze, a zenei választás pedig zseniális lett! Pont illik a kliphez, ezt viszont jobbnak látom megtartani magamnak, főleg mivel nem hiszem, hogy az edző a videó minőségéről szeretne beszélgetni. Hanem inkább a tényről, hogy a diákja ordibált a meccs bírójával, majd meg is taszította a székét. És bár nem vagyok egy teniszszakértő (vagy úgy általában semmilyen sportnak a szakértője), azért az még számomra is világos, hogy ilyet kifejezetten tilos csinálni.

Zénó nemtörődöm beszólása lehet az utolsó csepp az edző poharában, mert az asztalra csap.

– Az egész net ezzel van tele – emeli fel a hangját, amire összerezzenek. Zénóra pillantok, aki viszont érzelemmentes arccal néz az edzőjére.

– Azért ez elég erős túlzás – ingatja fejét a fiú.

– Túlzás? Nézzük akkor tovább.

Az edző vicsorogva kattint a telefonra.

– Van itt ám több is! – újra felém fordítja a készüléket, és elkezd lapozgatni a videók között. – Itt van mondjuk Radnai és a háló esete – lapoz. – Ez itt Radnai, aki éppen ráugat egy ártatlanul ücsörgő nézőre – újabb görgetés. – Itt a törölközőjét ismerteti meg a pályával. – Még egy. – Itt Radnai elküldi ellenfelét a halálba. És ebben pedig a vizespalackját bassza felém.

– Ó, ezt én is láttam! – lelkesülök fel, ahogy meglátom a következő videót. Az egész kampusz hetekig erről beszélt. Innen lehetett ismerős a srác! – Ebből csináltak egy gyorsított verziót is – mondom. – Nagyon vicces lett, vagy száz…

Nem fejezem be a mondatot, mert észbe kapok, hogy mi is hagyta el a számat. Ráharapok az alsó ajkamra, ezzel megakadályozva, hogy bármiféle ide nem illő megjegyzés kijöjjön rajta. A telefonra fókuszálok, hogy ne kelljen szembenéznem Zénó lesújtó tekintetével. Mert szinte biztos vagyok benne, most gondolatban elküld melegebb éghajlatra.

– Igen, ez a labdás volt a legnézettebb – bólint egyetértően az edző.

Zénó lazán a támlának dől, mint aki már igazán unja ezt az egészet.

– Még mindig nem értem, mit is keresek itt – tárja szét a karját.

Az edző idegesen fordul felé.

– Nemegyszer mentettem meg a bőrödet, kölyök. Nem is kétszer, nem is háromszor. Tudod, mit gondolok rólad, de az egyetemi igazgatótanácsot rohadtul nem érdekli, hogy én miben hiszek, vagy miben nem – mondja, majd nagyot fújtat. – Azt mondják, rossz színben tünteted fel az iskolát. Ki akarnak csapni, elvenni az ösztöndíjadat, ezzel együtt a tagságodat is elveszted, és mehetsz arra, amerre akarsz. Az egyetemi tanulmányaidnak és a teniszkarrierednek annyi.

Az irodában hirtelen csend lesz, csak a telefonról szól Zénó kiborulásának egyik videója. Az edző lezárja a készüléket, majd mindkét kezével az íróasztal peremének támaszkodik.

– Nem akarod ezt a programot? – kérdezi szárazon. – Oké, nem kötelező. Én sem akartam a földön csúszni az érdekedben, fűt-fát megígérni, csak hogy kapj egy utolsó esélyt – ingatja a fejét, ajkán keserű félmosoly rezdül. – Ha nincs program, akkor mondj búcsút az egyesületnek és az egyetemi ösztöndíjadnak is.

Hogy micsoda?

Zénó felé kapom a fejem. Nem ismerem őt, de azért ez elég durva. A fiú állkapcsa megfeszül, ujjai a térdén dobolnak. Ez nagyon, nagyon, de nagyon nem jó! A program alapja az önkéntesség, hogy önálló akaratodból segítséget kérsz, nem pedig az, hogy zsarolással belerángatnak. Így pont az vész el, ami miatt működhetne.

Persze valahol érthető, miért akarják kitenni őt. A videókon látott jelenetektől a legtöbb edző szívinfarktust kapna. A bíró nem sérült meg, de ez itt már nem számít. A tett önmagában elég volt. Egy ösztöndíj elvesztése viszont sokkal több egy papírdarabnál. Az egész jövője múlhat rajta.

A gyomrom összerándul. A gondolat is fojtogató. A program ugyan egy biztos pontot ígér a káosz közepén, de ez egy akkora káosz, hogy nem tudom, találnánk-e benne biztos pontot, még akkor sem, ha keresnénk.

Zénó meredten bámulja az edzőjét, nem pislog, lehet, még levegőt sem vesz. A combján pihenő jobb keze megmozdul és megszorítja a térdét.

– Gondolkozom rajta – mondja kimérten.

– Nem érted, hogy… – kezdi az edző, a hangja egyre feszültebb. Látszik rajta, hogy ezt már ezerszer próbálta. És ezerszer lett ugyanaz a vége.

A tanszékvezető közbeszól.

– Hagyd, Richárd – mondja lágyan. – Szerintem Zénó értelmes fiú, felfogta, mi forog kockán.

A csend súlyossá válik. A fiú álla megfeszül, hallani, ahogy csikorognak a fogai. Arcán semmi sem látszódik, se düh, se kétség, se semmi. Csak egy üres maszk.

– Felfogtam, doktornő. De nem kell bébiszitter. Ne csináljunk úgy, mintha szükségem lenne valakire, aki majd megment. Nincs szükségem. Főleg nem rá – bök felém, amire egyből kényelmetlenül kezdem érezni magamat. – Órám lesz. Elmehetek?

Edzője a hajába túr, ujjai megakadnak a rövidre nyírt tincsek között.

– Ezt nem hiszem el – fújtat.

A tanszékvezető valószínűleg megérzi, hogy a férfi mindjárt robban, ezért finoman előrehajol, és közbevág.

– Elmondtunk mindent, úgyhogy menj nyugodtan.

Zénó hátratolja székét, a fémlábak furcsa nyikorgással szántják végig a szőnyeggel fedett padlót. Táskáját egyetlen mozdulattal felkapja, és köszönés nélkül a kijárat felé indul. Az ajtó úgy csapódik be mögötte, hogy az ablaküvegek is beleremegnek.

Hűha!

Csend marad utána. A két pedagógus az ajtót bámulja, az edző arca idegesen rángatózik, a tanszékvezető vonásai azonban aggodalmat sugároznak. Viszont meglepően nyugodt ahhoz képest, hogy az imént hagyta faképnél egy diák.

Fészkelődöm a székemen. Nem igazán tudom, hogy mit csináljak ebben a kínos helyzetben. Komolyan azt gondolják, hogy én kezelni tudnék egy ilyen srácot? Ugyan! Valamit nagyon benéztek, amikor engem néztek ki a mentorának.

– Hát… ez érdekes lesz – sóhajtja a tanárnő.

Az edző horkant egyet a kijelentésére.

– Az érdekes elég enyhe kifejezés a Radnaival való közös munkára. Inkább az idegőrlőt használnám. Olyan, mint egy pióca, ami csak szívja és szívja az idegeidet, amíg már annyi sem marad, hogy egy macska nyávogását elviseld.

– Rendben, azért ne ijesszük el Lénát teljesen.

– Hogy ne ijesszük el? – nevet fel harsányan a férfi, mintha valaki az év viccét sütötte volna el számára. – A saját szemével látta az előbb, hogy mivel van dolga.

– Te mit gondolsz? – fordul felém a tanárnő.

Hogy mit gondolok?

Legszívesebben azt mondanám, hogy köszönöm, de én nem akarok segíteni a fiúnak. Mert a srác feszélyez, és szemmel láthatólag nem is akar részt venni ebben az egészben. Valamint az egyesületi tagság és az ösztöndíja elvesztésének a súlya akaratlanul nyomná az én vállamat is. Plusz a srác egy bunkó.

A szervezők valamiért úgy gondolták, engem tesznek meg Radnai Zénó mentorának. Fogalmam sincs, miért, elképzelésem sincs, miben tudnék neki segíteni, hogyan érthetném meg egy sportoló problémáit. Egyetlen dolgot tudnék ajánlani, az pedig annyi, hogy jó hallgatóság leszek. A kérdés, hogy ez elég lenne-e a srácnak.

Nem ismerem őt. Egyedül első benyomást tudnék róla mondani. Most távolságtartó, bunkó és flegma volt, a videókon agresszív és hirtelen. Viszont lehet, hogy egyáltalán nem ilyen. Ennek mondjuk elég kevés a valószínűsége, de a lényegen nem változtat, mert tényleg nem ismerem Radnai Zénót. És nem tudom, hogy szeretném-e megismerni.

A tanszékvezető komoly arccal dől előre.

– Léna, ugye tudod, hogy van visszalépési lehetőséged abban az esetben, ha a mentoráltad nem él tovább a lehetőséggel?

– Tudom – bólintok.

Persze hogy tudom, most is ezen gondolkozom. A tanszékvezető várakozóan pislog rám, így megköszörülöm a torkomat.

– A tanárnő is tudja, hogy mennyire fontos számomra, hogy részt vehessek a programban. De nem egészen így képzeltem el az első találkozást. Nem tudom, hogy van-e bennünk bármi közös Zénóval. És abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán el tudnánk-e viselni egymást egy néhány perces beszélgetés erejéig – a fejemet ingatom, miközben a körmömet piszkálom. – De nem fogok visszalépni. Megteszek minden tőlem telhetőt, hogy ez a mentorprogram sikeres legyen. Viszont… ezt róla nem tudom állítani – a fejemmel az ajtó felé bökök, ahol néhány perccel ezelőtt Zénó kiviharzott. – Nem hiszem, hogy lehet segíteni olyanon, aki egyáltalán nem is akarja.

– Ó, akarni fogja, amiatt nem kell aggódni – bólogat hevesen az edző. – Túlságosan fontos neki a tenisz.

– Adjunk neki néhány órát – szól közbe a tanszékvezető higgadtan. – Hagyjuk, hadd eméssze meg a hallottakat, utána pedig felveheted vele a kapcsolatot, hogy megbeszéljétek a továbbiakat. A tanár úr elküldi neked Zénó elérhetőségeit, az egyetemi e-mail címét és telefonszámát.

Az edző ujjai az asztallapon dobolnak.

– A nyári botrány után három hónapra felfüggesztették. Jövő hét végén hirdetik ki az egyetemi bajnokság első körös meccseinek résztvevőit. Legalább addig kellene meghúznia magát. Ha az egyetemi igazgatóság látja rajta, hogy próbálkozik, akkor az egyesület valószínűleg úgy dönt, hogy indulhat majd. Az ösztöndíja viszont még így sem lesz biztos. Az első meccs vízválasztó lesz. Ha csak egy kis jelét is mutatja, hogy nem változott semmit… repül.

– Értem – bólintok. Nem. Egyáltalán nem értem. – Akkor, ha jól értem, ugyanaz a feladatom mentorként, mint ami normális esetben lenne?

– Így van – helyesel. – Bár lehet Zénóval a pálya kicsit nehezített lesz. De te kedves lány vagy, Léna, szerintem gond nélkül meg fogod oldani.

Buzdító a hangja, ami hízelgő is lehetne, de a kedves szóra kiráz a hideg. Pont amiatt jelentkeztem, hogy ne csak egy kedves lány legyek és semmi több, erre most pont annak kellene lennem. Nagyon jó.

Márfy doktornő feláll és az ajtó felé mutat.

– Rendben, Léna, köszönjük, hogy befáradtál. És kérlek, szólj azonnal, ha bármire szükséged van. Időpontot sem kell kérned, a titkárnőm be fog engedni, ha szabad vagyok – mondja barátságosan, majd feláll.

Vállamra akasztom a táskámat, és udvariasan elköszönök az edzőtől, aki csak egy halk morgással válaszol. Meglepő hasonlóság a diákjával.

Lesimítom a szoknyámat, és követem a tanárnőt. A folyosóra vezető ajtónál megérinti a karomat.

– Léna – szól halkan. – Zénó rendes srác, csak éppen eléggé…

– Bonyolult? – segítem ki, amire elmosolyodik.

– A bonyolult nagyon találó kifejezés rá.

Egy pillanatra úgy tűnik, mondani akar még valamit, de meggondolja magát.

– Nem lesz gond, meg tudok vele birkózni – mondom kissé bizonytalanul mosolyogva. Mert egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy meg tudok vele birkózni. De soha senkinek nem akarok csalódást okozni, így hazudok.

– Tudom, hogy meg fogod oldani. Ezért választottunk téged – nevet. – Na, jól van, nem tartalak fel tovább. Legyen szép napod!

Meleg, bátorító mosollyal köszön el, és visszafordul az irodába.

– Önnek is legyen szép napja – motyogom magam elé.

Becsukom magam mögött az ajtót és pár másodpercig csak pislogok a kilincset szorongató kezemre.

– Hogy ment? – hallom a titkárnő hangját, amire egy aprót ugrok ijedtemben.

Érdeklődve előrehajol, a fejét kissé oldalra hajtja, hogy jobban halljon.

Elgondolkozom, hogy mit is mondhatnék, ami igazán visszaadná az előbbi fél óra eseményeit. Végül úgy döntök, hogy megpróbálok a lehető legpozitívabban hozzáállni a történtekhez.

Elmosolyodom, majd magam előtt összefonom az ujjaimat.

– Jól. Megkaptam az első mentoráltamat.

És ha rajta múlik, az utolsót is.

TARTALOM

1. fejezet – Léna

2. fejezet – Zénó

3. fejezet – Léna

4. fejezet – Léna

5. fejezet – Léna

6. fejezet – Zénó

7. fejezet – Léna

8. fejezet – Zénó

9. fejezet – Léna

10. fejezet – Léna

11. fejezet – Zénó

12. fejezet – Léna

13. fejezet – Zénó

14. fejezet – Léna

15. fejezet – Léna

16. fejezet – Zénó

17. fejezet – Léna

18. fejezet – Léna

19. fejezet – Léna

20. fejezet – Léna

21. fejezet – Léna

22. fejezet – Léna

23. fejezet – Zénó

24. fejezet – Léna

25. fejezet – Léna

26. fejezet – Zénó

27. fejezet – Léna

28. fejezet – Léna

29. fejezet – Léna

30. fejezet – Léna

31. fejezet – Zénó

32. fejezet – Léna

33. fejezet – Zénó

34. fejezet – Léna

35. fejezet – Zénó

36. fejezet – Léna

37. fejezet – Zénó

38. fejezet – Léna

39. fejezet – Léna

40. fejezet – Zénó

41. fejezet – Léna

42. fejezet – Léna

43. fejezet – Léna

44. fejezet – Léna

45. fejezet – Léna

46. fejezet – Zénó

47. fejezet – Léna

48. fejezet – Zénó

További információk:

www.hellokonyvek.hu

www.fejoseva.com

Felelős szerkesztő: Fejős Éva

Szerkesztette: Papp Diána

Tördelés: Müller Péter

Korrektúra: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Müller Péter

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bonheur Royale – SIL Open Font License

Montserrat – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License