Debbie Macomber

A KARÁCSONY ÍGÉRETE

Debbie Macomber

A KARÁCSONY
ÍGÉRETE

A mű eredeti címe

The Christmas Spirit

Copyright © 2022 by Debbie Macomber

This edition published by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved.

Hungarian translation © Bánki Vera

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BÁNKI VERA

ISBN 978 963 452 797 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

KEDVES BARÁTAIM!

Boldog karácsonyt! Íróként a sok egyéb mellett nagyon élvezem, amikor íróbarátaimmal történetszövési összejöveteleket tartunk. Ennek a könyvnek az ötlete akkor született, amikor Linda Nicholsszal a következő könyve cselekményét beszéltük meg, amely két, teljesen különböző ember körül forgott. Ahogy gyakran megesik, ha együtt vagyunk, tréfálkoztunk, nevetgéltünk, miközben dobálóztunk az ötletekkel. Már nem emlékszem, melyikünk fejéből pattant ki a lelkész és a kocsmáros alakja, ám a történetben rejlő lehetőség azonnal megragadta a képzeletemet. Mi volna, ha helyet cserélnének? Linda fejében egy másik szituáció kelt életre, és a továbbiakban az ő elképzelését vitattuk meg. De minél többet gondoltam a lelkészre és a kocsmárosra, annál jobban erősödött, formálódott a fejemben az ötlet.

Ritkán élveztem ennyire egy könyv írását. Bizonyos esetekben a történet olyan hatással van rám, hogy alig tudok aludni. Csak arra várok, hogy visszaülhessek a számítógépemhez, és folytathassam az írást. Ugyancsak megesik, hogy vannak könyvek, amelyek esetében átérzem minden szó és jelenet súlyát. A karácsony ígérete abban különbözött a többi regényemtől, hogy a megírása tiszta öröm volt, az elejétől a végéig. Azt hiszem, egyetlen másik könyvem írása alatt sem nevettem ilyen sokat.

Remélem, élvezni fogják ezt a vicces könyvet. Remélem, átérzik az ünnepi időszak vidámságát, amikor a nagyi elmeséli az igaz történetet a lelkészről és a kocsmárosról, akik a karácsony előtti héten foglalkozást cseréltek.

2022. karácsony

Ui.: A Today Night Football rajongóinak üzenem, hogy a könyvben leírt mérkőzésre valójában 1977. december 12-én került sor, és nem karácsony hetében.

Linda Nicholsnak, az írónak, a kötés szerelmesének, és ami a legfontosabb, drága barátnak.

ELŐSZÓ

– Nagyi, nagyi, megjöttünk! – kiáltotta a nyolcéves Lance, aki hatéves húgát megelőzve berontott a házba. Belevetette magát a nagyanyja kitárt karjába, mintha hetek óta nem látták volna egymást. Lance és Lily gyakran látogatták a nagymamájukat, aki féltett kincsként őrizte a perceket, amelyeket drága unokáival tölthetett.

– Megint aprósüteményt fogunk sütni? – kérdezte Lance abban a pillanatban, amint a nagyanyja elengedte. Végignézett a konyhán, kedvelt foglalatossága jeleit keresve.

– Én nem akarok süteményt sütni – biggyesztette le az ajkát Lily, akit szintén melegen megölelt a nagyanyja. – Azt szeretném, ha a nagyi mesélne nekünk egy történetet. Az ő meséi a legjobbak. Különben is, a mama szerint Lance túl sok sütit eszik.

– Ez bizony így van – helyeselt a nagyi, és felborzolta az unokája haját. – Késő van, és én fáradt vagyok, telepedjünk hát le egy forró kakaóval, és hallgassunk meg egy mesét! – A nagyi mögött hosszú, nehéz nap állt. Élelmiszercsomagokat osztott szükséget szenvedő családoknak, és részt vett a december 24-ei szertartásra készülő templomi kórus végeláthatatlan próbáján. Mosolyogva emlékezett egy néhány évvel korábbi karácsonyi programra, amelyet valószínűleg sosem fog elfelejteni.

Lance félrebillentette a fejét, jelezve, hogy fontolgatja az ajánlatot.

– Rendben van, legyen egy történet, de csak ha nem lesz benne csókolózás.

– Én szeretem, ha csókolóznak – szólt közbe Lily, és úgy nézett a nagyanyjára, mint aki tudja, hogy a története nagyszerű lesz, akár csókolóznak benne, akár nem. Elkészült a kakaó meg a pillecukor, ők pedig bevonultak a nappaliba, és bögrével a kezükben letelepedtek a kandalló előtti nagy szófára. A tűz kellemesen átmelegítette a szobát. A kandalló párkányán egy betlehem kapott helyet, és számos fehér szegélyes, piros Mikulás-zokni lógott róla. Az évek során a figurák élénk színe megfakult, a betlehem azonban családi kincs maradt, amely nemzedékről nemzedékre öröklődött.

A két gyerek belekortyolt a kakaójába, majd a nagyanyjuk oldalához bújt. Az asszony átölelte a hozzásimuló Lily vállát. Lance a karjának támaszkodott. Így elhelyezkedve várták a lebilincselő történetet.

– Kezdhetem már? – kérdezte Lily. – A történet eleje a kedvenc részem. Hol volt, hol nem volt...

– Hol volt, hol nem volt… – ismételte meg Lance minden látható lelkesedés nélkül. – Ne, nagyi, kérlek, ez legyen egy igaz történet!

– Rendben van – egyezett bele az asszony.

– Akkor ez nem egy „hol volt, hol nem volt” történet lesz? – kérdezte szomorú arccal Lily.

– Nem. Ez még annál is jobb lesz!

– Hogyan lehetne jobb? – kérdezte Lily. – A tündérmesék mind így kezdődnek.

– Ne feledd, kis bogaram, ez nem tündérmese. Ez egy igaz történet. – Azzal a nagyi puszit nyomott Lily feje búbjára.

– De ha nem úgy kezdődik, hogy „hol volt, hol nem volt”, akkor hogyan?

Mielőtt az asszony megszólalhatott volna, Lance feltette a kérdést:

– Van benne csókolózás?

A nagyi habozott, nem akarta becsapni az unokáját.

– Van egy kevés.

– Nagyszerű! – tapsolt Lily.

– Befoghatod a füled, ha olyan részhez érünk, amit nem akarsz hallani – suttogta a nagyi Lance füléhez hajolva.

A fiú nagyot sóhajtott.

– Rendben, de szólj időben!

– Úgy lesz – ígérte meg a nagyanyja.

Lance azonban még mindig bizonytalan volt, és újra megkérdezte:

– De biztos vagy benne, hogy nem egy ostoba tündérmeséről van szó, ugye?

– Biztos vagyok benne – mondta a nagyi.

– Nekem máris tetszik – bújt még közelebb Lily.

Az idős asszony a fiúunokájára nézett.

– Így jó lesz? – kérdezte tőle.

Lance bizalmatlan tekintete jelezte, hogy nem múltak el a kétségei.

– Rajta, nagyi! Mesélj! – biztatta Lily.

Az asszony nekidőlt a szófa párnáinak, lehunyta a szemét, miközben a fejében kavarogtak az emlékek. Amikor belekezdett a történetbe, finom mosoly jelent meg az arcán.

– Volt egyszer két belevaló barát, a nevük…

– Adhatok nevet nekik? – szólt közbe Lily. – A „hol volt, hol nem volt” történetekben megengedted, hogy én adjak nevet a szereplőknek.

– Jó volna, ha az egyiknek te adnál nevet, a másiknak Lance.

Lily gondolkodás nélkül folytatta:

– Mivel ez egy „volt egyszer” történet, az egyiküket Peter bácsiról szeretném elnevezni.

A nagyanyja elmosolyodott.

– Aranyvirágom, ez nagyon figyelmes tőled. Tökéletes választás. És te mit szólsz hozzá, Lance? Jár neked is egy név a fejedben?

– Hank – válaszolta automatikusan Lance. – Hank nagypapára gondoltam.

– Nem is választhattál volna jobban! – helyeselt az asszony.

– Ez a történet azért szól róluk, mert jó barátok?

– Várj csak, és meglátod!

Lily és Lance egymásra mosolygott. A nagyi történeteinek az egyik mókás jellemzője, legszórakoztatóbb része a névadás volt, a nagyanyjuk éppen ezért engedte ezt át nekik.

– Rendben, térjünk vissza a történetünkhöz – mondta a nagyi. – Peter és Hank egész életében jó barátságban volt. Együtt nőttek fel, ugyanabba az iskolába jártak, mindketten fociztak és futottak. Peter volt a legjobb irányító, Hank pedig a leggyorsabb futó a terepfutócsapatban.

– Ez igen! – emelte magasba az öklét Lance.

– Szerelmesek lettek, és feleségül vették a szívük választottját? – kérdezte Lily.

– Kérlek, nagyi, ne rontsd el a történetet! – hunyta le a szemét Lance, és máris csalódottan hanyatlott a párnákra.

Az asszony egyiküknek sem válaszolt.

– A középiskola elvégzése után Peter főiskolára ment, Hank pedig átvette a nyugalomba vonuló apja kocsmáját. – A nagyi szünetet tartott. Látta, hogy Lance már beleélte magát a történetbe, Lily pedig türelmesen várt a románcra. – De, mint a tündérmesékben, mindez nagyon régen történt, a mobiltelefonok és a közösségi média előtti időkben – folytatta.

– Olyan régen? – kiáltott fel Lance. – Akkor még barlangokban éltek az emberek?

A nagyanyja elmosolyodott.

– Nem, nem barlangokban laktak, hanem házakban. Volt telefonjuk is, de a falra volt rögzítve. Az pedig, amelyiket nem szerelték a falra, túl súlyos volt ahhoz, hogy hordozni lehessen.

A két gyerek tágra nyílt szemmel hallgatta a nagyanyját.

– Térjünk vissza a történethez! – mondta az asszony. – Peter és Hank jó barátságban maradt a középiskola elvégzése után is.

– Az én legjobb barátom Everett – szólt közbe Lance. – Mi akkor is barátok maradunk, ha már befejeztük az iskolát, és öregek leszünk.

– Biztosan így lesz – értett egyet vele a nagyanyja. – Peter azután is rendszeresen sok időt töltött Hankkel, hogy megszerezte a diplomáját. És valójában itt kezdődik a történet.

ELSŐ FEJEZET
1977

– Figyelj, haver, sajnálom, hogy késtem – mondta Hank, miközben becsusszant a Mama Konyhája piros, kárpitozott bokszába, és leült a legjobb barátjával szemben. Alig öt órát aludt, számára most kezdődött a nap. – Nagyon megvárakoztattalak?

– Nem, én magam is késtem. – Mindig Pete volt a felelősségteljes és pontos. Hank meglepődött, hogy lelkész barátja bárhonnan is elkéshet.

Odalépett hozzájuk a pincérnő a kávéskannával, mire mindkét férfi odatartotta a világosbarna bögréjét. Pete a nőre mosolygott, aki átadta nekik az étlapokat, és távozott. Hank észrevette, hogy a barátja tekintete elidőzött a nőn, aki visszatért a pulthoz, és még egy vendég csészéjét megtöltötte kávéval.

– Mondhatom, ezek a késői órák meg fognak ölni – szólalt meg Hank, miközben a kezével dörzsölte az arcát. Égett a szeme, és nem is emlékezett rá, mikor evett utoljára tisztességes ételt. Bármennyire is különbözött a két fiatal, a barátságuk azután is erős maradt, hogy Pete elvégezte a szemináriumot, és visszatért Bridgeportba. Pete minden ízében lelkész volt, még a külsejében is, míg Hanket többnyire hippinek nézték a hosszú haja és a hanyag öltözködése miatt. Egy szakadt farmerből meg egy pólóból állt az öltözéke, miközben azt gyanította, hogy a barátja a főiskolai évek óta nem viselt farmert.

Hank az Utolsó Kör nevű kocsma tulajdonosa, vezetője és fő pohármosója volt. A Mama Konyhája, ahol a barátok havi rendszerességgel találkoztak egy ebédre, félúton helyezkedett el a lakhelyük között: Pete Bridgeportban élt, Hank pedig Kettle Springsben.

– Hajnali kettőig nem szabadultam a kocsmából. Esküszöm, vannak napok, amikor alig három-négy órát tudok aludni éjjelente. Ez egy gyilkos munka.

Pete felpillantott az étlapból.

– Azt hittem, szereted a kocsmádat.

– Így is van. Mindig is tudtam, hogy én lépek apám helyébe, és örömmel vállaltam. Nagyszerűek a törzsvendégek, és nyereségessé teszik a boltot, de nincs magánéletem. Hat hónapja nem randiztam!

– Azt hittem, te lépten-nyomon nőkkel találkozol – jegyezte meg Pete, és belekortyolt a kávéjába.

– Valóban rengeteg nagyszerű nővel futok össze. Azt hittem, harmincéves koromra nős leszek, és lesz pár kölköm is.

– És miért nincs így? – kérdezte Pete.

Hank régi jó barátjának nyilvánvalóan fogalma sem volt arról, mit is jelent egy kocsma irányítása.

– Nagy a különbség aközött, hogy találkozol egy csomó nővel, és hogy van időd egy igazi randevúra. Én naponta tizennégy órát dolgozom, néha még többet is.

– Vegyél fel valakit! – tanácsolta Pete.

Hank elhúzta a száját. A barátja számára ez az egész könnyűnek tűnt.

– Van fogalmad róla, milyen nehéz manapság jó segítséget találni? Próbálkoztam egy részmunkaidős csapossal, aki elitta az összes hasznot, ami egyébként sem valami nagy. Csak ivott és ivott, úgy tűnt, lehúzhatom a rolót. Az a helyzet, hogy ott kell lennem, mindenen rajta kell tartanom a szemem, és akkor megvagyok kisegítő nélkül is.

Pete némi habozás után elismerte Hank dilemmáját.

– Értem.

– Az üzlethez minden szabad percemre szükségem van. Ha nem a pultnál szolgálok ki, akkor papírmunkát végzek az irodában. Rendelések, adóügyek. Esküszöm, az egyik fejfájás a másikat követi. El tudod képzelni, hogy egy tulajdonosnak mennyi energiát kell a könyvelésre fordítania?

– Nos, igen…

– Ugyan már! – nevetett fel Hank. – Te lelkész vagy. Az egyház nem adózik, és nem bocsátkozik pénzügyi vitákba.

Pete csaknem mellényelte a szájában lévő kávét.

– Neked erről fogalmad sincs! Egy gyülekezet lelkészének lenni nem egyszerű sétagalopp.

– Tréfálsz? – Hank még folytatta volna, de félbeszakított őket a pincérnő. Visszanyelte az érveit, és a rendelésre fordította a figyelmét.

– Mit hozhatok önöknek, uraim? – kérdezte a nő, jegyzettömbbel a kezében.

Hank fel sem pillantott a műanyag borítású étlapból, úgy mondta:

– Én a leves-szendvics napi ajánlatot kérném, paradicsom nélkül.

A pincérnő feljegyezte a rendelést, Hank pedig visszaadta neki az étlapot. Utána a nő Pete-re nézett.

– A séf salátáját kérném, ezersziget öntettel.

– Azonnal leadom a rendelést – mondta a nő, és eltűnt a konyhában.

– Nagyon csinos – jegyezte meg Pete, elnézve a rózsaszín egyenruhát és fehér kötényt viselő fiatal nőt.

Hank még mindig azon töprengett, mi is hiányzik az életéből. Felfigyelt azonban arra, hogy a barátja érdeklődik a pincérnő iránt, és belement a játékba:

– Ki a csinos?

– A pincérnő. Nincs azon mit csodálkozni, hogy nem randevúzol. Figyelmetlen vagy. Ez a nő gyönyörű, és azt is észrevettem, hogy nem visel jegygyűrűt.

Pete viszont odafigyelt. Hank szó nélkül hagyta a megjegyzést. A barátjának mostanra már meg kellett volna nősülnie. Kellemes életet élt, nem voltak olyan gondjai, amelyek őt naponta üldözték. Hank ezért irigyelte is a barátját.

Még mielőtt arra bátorította volna Pete-et, hogy hívja randevúra a pincérnőt, a férfi megszólalt:

– Tudnod kell, hogy az én életem egyáltalán nem olyan, mint amilyennek képzeled.

– Ugratsz? Ugyan már, Pete! Neked megvan a pontos munkaidőd…

– Ez azért nem egészen így van…

Hank egy kézmozdulattal elhessegette a megjegyzést.

– Havonta fix fizetést kapsz.

– Igen, de…

Hank nem volt hajlandó meghallgatni a barátját.

– Az egyház biztosít neked lakást is. Nem kell jelzálogot fizetned. Nem kell aggódnod, hogy kijössz-e a pénzedből. És mindezek tetejébe hetente csak egyszer van jelenésed. Haver, te a királyok életét éled!

Pete a fejét rázta. Rajta volt az érvelés sora, amikor a pincérnő kihozta az ebédjüket.

Hank megfigyelte, hogy a barátja miként néz a fiatal nőre.

– Hogyhogy még nem nősültél meg? – adott hangot a csodálkozásának.

– Én? – kérdezte Pete, miközben összekeverte a salátát az öntettel.

– Hát persze. Szerinted nekem könnyű nőkkel találkozni, de mi van veled?

A barátja úgy festett, mint az autóreflektor fénycsóvájába került szarvas, aztán meg némán tátogott, mint egy partra vetett hal.

– Ugye nem könnyű rátalálni az igazira? – folytatta megértően Hank. – A gyülekezet bizonyára tele van erényes keresztény hajadonokkal, neked csak választanod kellene közülük.

– Biztosan így van – helyeselt vonakodva Pete. – Az az igazság, hogy nem is tudom, miért vagyok még mindig nőtlen. Rengeteg alkalmam nyílik randevúzni, de még meg kell találnom azt a különleges valakit.

– Az az érzésem, ebbe Gracie-nek is van beleszólása – kommentálta Hank. Ő és Pete húga évek óta vitatkoztak, sohasem értettek egyet semmiben. Az isten mentse meg az embert az önfejű nőktől! Gracie igazi méregzsák volt, Hank el sem tudta képzelni, hogyan tud együtt dolgozni Pete a lánnyal, aki a templom titkárnője volt. Hank szerint ez a munka nemigen illett Gracie személyiségéhez.

– Gracie az Gracie – jelentette ki Pete. – Még mindig hatalmas az igazságérzete. Makacs, mint egy öszvér, és hűséges, mint egy kutya.

– Ez jól hangzik – morogta Hank.

A lányra gondolva elmosolyodott. Fenn hordta az orrát, és szenteskedően viselkedett. Nem volt meglepő, hogy eddig ő sem ment férjhez. Pete egyáltalán nem hasonlított a húgára. A személyisége tökéletesen illett a foglalkozásához. Gondoskodó, megfontolt ember volt. Bölcs. Erős hitű. Nem mintha Hankből hiányzott volna a hit. Jól állt az Isten dolgaival. De az, hogy keresztény volt, még nem jelentette azt, hogy minden vasárnap elment a templomba.

– Hank, tudnod kell, hogy az én munkám sem olyan csodálatos. Nekem is megvannak a magam gondjai – mondta Pete.

– Biztosan – vágta rá fölényesen Hank. Szerinte a barátjának fogalma sem volt arról, mennyien tartanak igényt Hank idejére és pénzére.

– Már csak egy hét van karácsonyig – folytatta Pete. – Belerokkanok, mire mindent megszervezek. Te persze...

– Mi van velem?

– Te csak mulatsz minden este...

– Ez nem mulatozás – szakította félbe Hank. – Keményen dolgozom, hogy vidám légkört teremtsek, de hidd el, ez nem mindig mulatság.

– Mondod te. Valóban sokat dolgozol, ezt nem vitatom, de reggelente alhatsz.

– Azt te csak képzeled – mondta Hank, a száját elhúzva.

– És bár azt állítod, hogy nincs időd randevúzni, amit nehezen tudok elhinni, minden este újabb lehetőség, hogy nőkkel ismerkedj.

– Fogalmad sincs róla, mit jelent egy kocsma tulajdonosának lenni!

– Neked pedig arról, hogy milyen egy lelkész élete.

Hank nevetett.

– Képtelen volnál ellátni egy héten át a munkámat.

– Te pedig az én munkámat nem tudnád ellátni egy hétig – mosolygott Pete.

– Te olyan könnyű életet élsz!

A barátja letette a villáját, és előrehajolt. Komoly volt a tekintete.

– Készen állsz rá, hogy kipróbáld?

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Mivel azt gondolod, hogy olyan könnyű az életem, cseréljünk munkát! Én dolgozom az ivóban, te pedig a helyembe lépsz a lelkészi hivatalban.

Hank nem habozott.

– Benne vagyok. – A két fiatalember az asztal felett kezet rázott.

– És mikor kezdjük? – kérdezte Hank.

– A legjobb, ha azonnal – felelte széles vigyorral Pete.

Hát ez igazán jónak ígérkezik, gondolta Hank. Hétfő este. Felteheti a lábát, megnézheti a Monday Night Footballt. Nem is emlékezett rá, mikor nyílt erre utoljára alkalma. Ami még jobb, arra is tud majd figyelni, hogy mi zajlik a pályán.

A következő egy hét igen kellemesnek ígérkezett, a barátja pedig megkapja élete legnagyobb leckéjét…

MÁSODIK FEJEZET

Grace Ann Armstrong felnézett az írógépéből, amikor a testvére visszaérkezett a Hank Colfaxszel elköltött ebédjéről. Sohasem értette, mi az a kocsmárosban, ami annyira vonzza Petert. Hank rövidítette le Pete-re a fivére nevét, és Grace megdöbbenésére minden barátjuk követte a példáját. Amennyire ő meg tudta ítélni, a két férfiban nem volt semmi közös, ami összekovácsolhatta a barátságukat, legfeljebb az a tény, hogy egykor ugyanabban a focicsapatban játszottak, és tagjai voltak az iskolai terepfutócsapatnak.

A dolog lényege az volt, hogy Grace Ann nem bízott Hankben. A férfi tréfálkozott, flörtölt. A lány a középiskolában sem akart vele barátkozni, most pedig még kevésbé. A lehető legjobban igyekezett titkolni az előítéletét, a testvére legkedvesebb barátjáról alkotott véleményét. Az egyetlen alkalommal, amikor szóba hozta, mit is gondol, nem aratott sikert. Grace Ann többé nem emlegette Hank nevét.

– Hogy ment az ebéd? – kérdezte, amikor Peter az íróasztala felé tartott az irodában.

– Remekül – mormolta a testvére szórakozottan. – Át tudnánk venni, mi a munkaprogramom a hét további részében?

Grace Ann fogta az előjegyzési naptárt, és átfutotta Peter feladatait.

– Martinéktól el kell hoznod az öszvért az élő betlehemhez. A Carney család kölcsönadja ehhez a lószállító utánfutóját.

– Miért kell ezt ilyen korán lebonyolítani?

– Mert Carney-ék elutaznak, meglátogatják a gyerekeiket. Te megígérted, hogy egy hétig gondozod Hortense-t, cserébe azért, hogy részt vesz az élő betlehemben szenteste.

Peter mosolygott, a szeme csillogott, mint aki alig várja, hogy Hortense-ért mehessen.

– Ez csodálatos!

Ez bizony furcsa válasz volt. A sok pluszfeladat egészen biztosan igénybe fogja venni Peter erejét.

– És persze ezen a héten kell kiszállítani a jótékonysági élelmiszercsomagokat. Aztán ott vannak a szokásos látogatások. Mrs. Millstone különösképpen ragaszkodik hozzá, hogy ezen a héten látogasd meg. Ezt holnapra jegyeztem elő. – Az a nő egy nehéz természetű vén szipirtyó volt. Grace Ann-nek fogalma sem volt, hogyan tudta Peter megőrizni a türelmét egy ilyen asszony mellett. Másrészt fontos volt, hogy a kedvében járjanak az egykori tanítónőnek, aki jelentős adományt ígért a templomtető renoválásához, amire igen nagy szükség volt.

Peter felvonta a szemöldökét. A mosolya egyre szélesebb lett, a térdét csapkodva nevetve mondta:

– Ez nagyon jó lesz.

– Minek örülsz annyira? – kérdezte Grace Ann.

– Semmi fontosról nincs szó – bizonytalanodott el Peter. – Egy perc, és elmagyarázom. Csak folytasd! – intett a kezével, hogy a teendők felolvasásának folytatására biztassa a testvérét.

Minden egyes találkozóban, amelyet Grace megemlített, Peter csakis örömet talált. Nem hagyott fel a mosolygással és a kuncogással.

– Van még valami más?

– Nos, lehetséges, hogy összeül a pénzügyi bizottság. A múlt héten a hóvihar miatt elmaradt a gyűlés. Amikor Leonarddal beszéltem, ő azon a véleményen volt, hogy a gyűlést halasszuk karácsony utánra.

Amióta visszajött az ebédből, Peter először vágott aggodalmas arcot.

– Kérlek, intézd úgy, hogy erre a találkozóra csak karácsony után kerüljön sor!

– Rendben van, megmondom nekik, hogy te a halasztás mellett vagy.

A templom pénzügyei mindig is aggasztották Petert. Grace tudta, hogy az előző évben a fivére kétszer is kevesebb fizetést vett fel, csak hogy megőrizze a költségvetés egyensúlyát. Grace Ann is felajánlotta a saját fizetése egy részét, de Peter erről hallani sem akart.

– Akkor hát ennyi?

– Igen. – Grace belenézett a naptárba, hogy megbizonyosodjon róla, nem felejtett el semmit. – Ez minden, legalábbis jelen pillanatban. – Ahogy telik a hét, egyre több feladat lesz: mivel karácsony vasárnapra esik, ez dupla szolgálatot jelent. Egy szertartás szenteste, szombaton és egy másik másnap délelőtt.

– Pompás! – jelentette ki Peter, amikor a húga elhallgatott. – Zsúfolt hét előtt állunk.

– Minden hét zsúfolt hét. – A fivére gyakran kimerült a munkanap végére. Grace Ann nemegyszer igyekezett rávenni, hogy találjon egy segítőtársat. Ő maga minden tőle telhetőt megtett, hogy megkönnyítse a testvére életét. De ő Peter húga volt, és a fivérének valójában feleségre volt szüksége.

Grace Ann már nem győzte számontartani azokat a hajadonokat, akik tökéletesen megfelelnének a testvérének. Istenfélő nőkről volt szó. Peter elgondolkodva hallgatta végig a húga javaslatait, randevúzott is néhánnyal az érdemesnek ítélt jelöltek közül. Nem alakult ki azonban semmilyen kapcsolat. Grace letört, és már egy hónapja nem állt elő újabb névvel. Ennyi idő után sem volt semmiféle fogalma arról, milyen feleségre vágyik a testvére, mert nyilvánvalóan nem azonos szempontok alapján válogattak.

A habozása egyik oka az volt, hogy Petert ugyancsak foglalkoztatta, hogy ő, Grace, miért nem ment még férjhez. A gyülekezetükben huszonnyolc éves korára a legtöbb nő megházasodott, és gyermekei születtek. A középiskolai osztálytársaiból néhányan már az iskola befejezése utáni nyáron férjhez mentek. Azok után, ami Kennel történt, Grace alig randizott. Egyre nehezebbnek bizonyult agglegényt találni a kisvárosban. De ez csak az egyik oka volt, hogy hajadon maradt. Egész egyszerűen nem akart csak azért férjhez menni, mert ez volt az elvárás a vele egyidős nőktől.

Az év első napján összeírta, mit is várna el egy férjtől. Elkövette azt a hibát, hogy a listát megmutatta Peternek, mert arra gondolt, ez neki is segítene a feleségkeresésben. A bátyja elolvasta a listát, majd halkan felnevetett, és mosolyogva megjegyezte:

– Úgy látom, te egyenesen Jézushoz szeretnél férjhez menni.

Ez a válasz nem mulattatta Grace Annt.

– És te mit fogsz csinálni a héten? – szakította félbe Grace gondolatait Peter.

– Én? – lepődött meg a lány a kérdéstől. – Ugye ez most nem egy teljesítményértékelő beszélgetés az alkalmazottaddal? – Peter égen-földön nem akadhatott senkire, aki Grace-nél odaadóbban szolgálta volna a gyülekezetet.

– Dehogyis! – nyugtatta meg a fivére, aki az asztalnak dőlve belepislogott az előjegyzési naptárba.

– Nos, azonkívül, hogy intézem az irodai ügyeket, és kezelem a telefonokat, szerda este kóruspróba lesz. – Az ujját az oldalon tartva Grace felnézett. – Jó volna, ha benéznél. A kórus rengeteget próbált, hogy a lehető legjobb legyen a szertartás szenteste.

– Örömmel megteszem – bólintott Peter helyeslően, mintha a leghőbb vágya az lett volna, hogy felvállaljon még egy kötelezettséget. Az egész nagyon furcsának tűnt. Bizonyára rejlett valami a háttérben, de a fivére egyelőre nem árult el semmit.

– Csütörtökön a Hölgyek Misszióstársaságának a találkozója lesz. – Grace Ann, az elnök fáradhatatlanul dolgozott, hogy támogassa a missziós területen dolgozókat. Nyugalomba vonult szüleik Costa Ricában szentelték magukat az Úr munkájának.

– A szertartás előtt természetesen kitakarítom a templomot. – Ez Grace rendes feladatai közé tartozott. Gyakran Peter is segédkezett neki, amit a húga nagyra értékelt.

– Számíthatsz rám.

– Köszönöm, Peter. – A lány megpróbáltatásként élte meg a férfimosdó takarítását. A fiatal fiúk gyakran nem jól céloztak. A bátyja megkönyörült rajta, és önként vállalta a takarítást. Grace Ann ezért rendkívül hálás volt.

– Úgy intézd, hogy könnyen hozzá lehessen férni az énekeskönyvekhez.

– Természetesen. – Peter láthatóan azt szerette volna, ha szenteste minden tökéletes lesz. A gyülekezet tagjai közül jó néhányan csak karácsonykor és húsvétkor jelennek meg a templomban, mintha ennyi vallásgyakorlás elég volna a lelkük megmentéséhez. Ez olyasmi volt, mint tűzkárbiztosítást kötni, mielőtt találkoznának a Kaszással.

– Letörlöm a padokat is. – Minden olyannyira tökéletes lesz, amennyire csak Grace-től telik, aki nagyon komolyan vette a munkáját.

Peter bátorító mosollyal fejezte ki a nagyrabecsülését. A fivére kedves ember volt, gondoskodó, és egyáltalán nem hasonlított néhány barátjához, akiket inkább nem nevezett néven. A lány különösen egyre gondolt. Grace rendkívül tisztelte a testvére keresztényi szellemét, és az elszántságát, hogy mindenben elmélyüljön. Nem állt távol tőle, hogy segítsen a rászorulókon, és sohasem panaszolta fel vagy kérdőjelezte meg, ha mások hozzá fordultak. Csodálta Peter nagylelkűségét, és gyakran kívánta, bárcsak jobban hasonlítana hozzá.

– Szükségem volna egy gépelt listára a napi feladatokkal – mondta Peter, és a tekintetében huncutság rejlett.

Először kért ilyesmit tőle. Általában reggel nyolckor már az irodában voltak, és áttekintették a feladatokat.

– Azt tervezed, hogy nem jössz be az irodába? – kérdezte Grace, mert feltételezte, hogy ez a kérés oka.

– Ami azt illeti, erről van szó.

Ez szokatlan fordulat volt, és megrázta Grace-t.

– És mégis hol leszel?

– Kettle Springsben. – Peter szeme örömtől csillogott.

– Kettle Springsben? – ismételte Grace Ann. – De mi keresnivalód van ott? – Aztán felrémlett benne valami. Kitalálhatta volna, hogy a testvére közel sem kívánatos barátja főzött ki valamit, amibe belevonta Petert is.

– Ennek az egésznek köze van Hankhez, ugye?

– Úgy is mondhatjuk.

Pontosan arról volt szó, amire Grace gondolt.

De bármi is az, láthatóan tetszett Peternek. A testvére csupa mosoly volt. Aki olyan jól ismerte a férfit, mint ő, láthatta, hogy alig tudja visszafojtani a nevetést, mintha valami vígjátékban venne részt.

– Peter! Mondd el, miről van szó! – Akármi legyen is, Grace Ann meg volt győződve róla, hogy neki nem fog tetszeni.

– Én fogom vezetni Hank kocsmáját.

– Hogy mit fogsz csinálni? – Grace máris tudta, hogy ebből csak baj lehet.

– A hét hátralévő részében csaposként fogok dolgozni. Természetesen visszatérek szentestére és a vasárnap délelőtti, karácsonyi istentiszteletre. Ne nézz olyan aggodalmasan! Ez az egész remekül fog működni.

– Peter, ezt nem teheted meg! Lehetetlenség. Isten ments attól, hogy a gyülekezetből ezt valaki megtudja! Ugye Hank beszélt rá? Ne is próbáld tagadni! Ez pontosan olyasmi, amit... amit csak az a Neander-völgyi képes kitalálni.

– Túl sokat idegeskedsz – mondta újra Peter, mintha az egésznek nem volna semmi jelentősége.

– Peter, komolyan meg kell fontolnod, mit csinálsz! – Grace-nek kis időre volt szüksége, hogy legyőzze a megrázkódtatást, és elmagyarázza a testvérének a döntése szerteágazó következményeit. – És mi lesz, ha a gyülekezet egyik tagja tudomást szerez erről? – Kimondta az első dolgot, amely sok mással együtt ott kavargott a fejében. Peternek egyszerűen a józan észre kell hallgatnia.

– Mi lenne? – kérdezte teljes közönnyel Peter.

A bátyja láthatóan elvesztette az eszét. Grace-t meglepte, mennyire vakon és lelkesen vállalta a kockázatot.

– Elveszítheted az állásodat.

– Azt kétlem. Ugyan már, Grace Ann, túlreagálod a dolgot. Csak pár napról van szó, egy harminc kilométerre fekvő városban. Nem valószínű, hogy bárkivel is összefutok Bridgeportból, és ha mégis, akkor mi van?

Grace Ann a homlokára szorította a kezét, mintha attól remélne segítséget. A fivére illúziókba ringatja magát, segítségre van szüksége. Ahogy elnézte, ritkán látta ilyen izgatottnak.

– Azt hiszed, hogy ha valaki bemegy egy kocsmába, annak nincs szüksége Istenre az életében?

– De…

– Ez tökéletes alkalom számomra, hogy olyan emberekkel találkozzam, akik nem járnak templomba.

– Ó…

– Grace Ann, nagyon elsápadtál! Nincs szükséged egy kis levegőre?

A lánynak arra volt szüksége, hogy a testvére kijelentse: ez az egész csak egy ostoba tréfa. Abból azonban, amit eddig hallott, úgy érezte, erre nem fog sor kerülni.

– Nem tudom, Hank mivel győzött meg, hogy hivatásbeli öngyilkosságot kövess el. – Peter barátja már iskoláskoruk óta szüntelen idegesség forrása volt számára. Hank állandóan Gracie-nek hívta, bár tudta, mennyire utálja ezt a becenevet. Ez azonban mindent felülmúlt… Nem engedhette, hogy Peter ezt tegye, saját maga és a hivatása érdekében sem.

– És mi lesz a templomi kötelességeiddel? – Peter nem végezheti el a lelkészi feladatait, és dolgozhat egyidejűleg az Utolsó Körben. Ez emberileg lehetetlen!

– Elintéztem a helyettesítést.

A bátyja máris talált helyettes lelkészt? Ez nemigen tűnt valószínűnek, különösen ilyen rövid idő alatt.

– És ki fog helyettesíteni? – kérdezte Grace.

– Hank.

Grace tüdejéből kiszaladt a levegő. Még mielőtt újra oxigénhez jutott volna, máris a fejét rázta. Erre nem kerülhet sor. Hank mint lelkipásztor… Nem jutott eszébe senki, aki nála alkalmatlanabb lett volna a feladatra.

– Ugye tréfálsz? – Őszintén azért imádkozott, hogy kiderüljön: félreértette Petert, és az egész beszélgetés csak egy rossz álom. Remélte, hogy mihamarabb fel fog ébredni.

– Nem tréfálok. Bár tudom, hogy Hank nem a kedvenced.

A fivérének fogalma sem volt, mennyire.

– Hogyan? Miért? – Grace elsőre azt hitte, hogy Hank kért szívességet Petertől.

– Minden rendben lesz – mondta nyugtatóan a fivére. – Pár napra szerepet cserélünk, ennyi az egész.

– Ennyi? – ismételte Grace, aki túlságosan megrendült ahhoz, hogy többet mondjon.

Itt egy szerencsétlenség volt kibontakozóban, amelyben nem óhajtott részt venni.