Borítószöveg

Elisa és Beatrice tizennégy éves korukban találkoznak egy toszkán tengerparti kisvárosban. Elisa édesanyja felelőtlen döntéseinek következményeképp köt ki T-ben, Beatrice egész életében ott élt. Mindenben különböznek, csak a magány köti össze őket. Amikor egy nap elhatározzák, hogy egy méregdrága butikból ellopnak egy farmert, barátok lesznek. Mindent megosztanak: az első csókot, az első sebeket, a félelmeket. Fiatalok, és a legkevésbé sem tökéletesek. Feszegetik a határaikat, és egymás nélkül nem tudnak létezni.

De aztán valami történik.

Tizenhárom évvel később Beatrice világsztár, több millióan követik a közösségi médiában. Elisa egyedülálló anya, akit nagyon megvisel, hogy szétváltak útjaik. Az írás segítségével próbálja feldolgozni és megérteni a barátságukat, mert hisz benne, hogy csak a szavak adhatják vissza a világ előtt gondosan eltitkolt, de csendben magunkban hordozott történeteink bonyolultságát.

Silvia Avallone az Acélból már ismert karcos, kritikus hangján szólal meg ez a történet, mely arra biztat, hogy tegyük fel magunknak a kérdést: „Az életnek ahhoz, hogy létezzen, tényleg szüksége van arra, hogy elmeséljék?”

Fordította Lukácsi Margit

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Silvia Avallone: Un’amicizia

Mondadori Libri S.p.A., Milano, 2020

Copyright © 2020 by Mondadori Libri S.p.A., Milano

A magyar kiadás a Milánói MalaTesta Irodalmi Ügynökség
engedélyével készült.

Hungarian translation © 2021 Lukácsi Margit

Magyar kiadás © 2021 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Hlatki Dorottya

Borítókép: Bo Bartlett © Bo Bartlett/Artists
Rights Society (ARS), New York

ISBN 978-963-355-736-5

Szerkesztette Tönkő Vera

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Apámnak

– Szerinted mire való az élet?

– Nem tudom.

– Én sem tudom. De azt nem hiszem, hogy a győzelem lenne az élet értelme.

JONATHAN FRANZEN: Javítások
(Bart István fordítása)

A NAPLÓK

Bologna, 2019. december 18.

Éjjel 2 óra

Kislány koromban a sötétségtől féltem a legjobban. Elég volt lemennem a garázsba anélkül, hogy felkapcsoltam volna a villanyt, csak benyitottam a pinceajtón, és máris ott volt, sűrű és néma. Ott leselkedett.

A sötétség mélyén bármilyen veszély megbújhatott. Boszorkányok, rémisztő állatok, arctalan szörnyek, de akár a semmi is: az üresség. Azt hiszem, ez volt a kényszerítő oka annak, hogy olyan sokáig anyámmal egy ágyban aludtam, szégyellem is bevallani, milyen lehetetlenül sokáig.

Most, harminchárom évesen, szobám mélysötétjét bámulom, és mintha hallanám régi naplóim lapjainak sercegését a rejtekhelyről, ahova élve eltemettem őket, miután elveszítettelek. Öt év gimnázium, egy év egyetem története, a repkedő betűim, dekormarkerrel és ezüstflitterrel díszítve, elhallgattatva, nyugalomba helyezve, mint egy elhagyott reaktorban.

Amióta nem vagyunk többé barátnők, nem nyomkövetem az életem.

*

Leülök az ágy szélére. Fellobbant bennem az érett belátás, és rájövök, hogy elérkezett az emlékezés, a szembenézés pillanata. Különben képtelen volnék bölcs döntésre jutni veled kapcsolatban.

Előhozom a létrát a sufniból, fellépek rajta kettőt, majd megállok, mert úgy érzem magam, mint egy tolvaj. Ugyan mit lophatnék el? – kérdem. – A saját múltamat?

A létra legfelső fokára érve hevesen ver a szívem. Felnyúlok a szekrény tetejére, csupa por, és a sötétség mélyéről előhúzom mind a hat naplófüzetet.

Odaviszem őket az éjjeliszekrényhez, a fényre. Attól, hogy itt vannak mellettem, úgy érzem magam, mint akit gyomorszájon vágtak. A rózsaszín, virágos, aranyfényes borítók láttán úgy érzem, azonnal tisztáznom kell a dolgokat: nem lehetséges béke köztem és közted, Beatrice.

A 2000–2001-es napló lila borítójához nyúlok, de még nem tudtam eldönteni, kinyissam-e. S miközben küzdök magammal, ujjaim önállósítják magukat, már a lapok között matatnak. A napló szétnyílik, és kihull belőle egy kifakult polaroid kép, apám készítette rólunk.

Fölveszem, a lámpa erős fénye alá tartom. Felismerem rajta magam, inkább még kislányként, a rövidre vágott haj, a Misfits feliratú felső, az ijedt mosoly. És felismerlek téged, tökéletes ellentétemet. A gyönyörű hajzuhatag, a vörös rúzs, az ibolyakékre lakkozott körmök; átölelsz, és teli szájjal nevetsz. Nem bírom nézni magunkat.

Megfordítom a fotót. A hátuljára ez van írva: „Örök barátnők”. A dátum: 2001. június 14.

Nem tudom, mikor fordult elő utoljára, de most sírva fakadtam.

ELSŐ RÉSZ
Amikor még senki sem ismerte
(2000)

1.
A farmerlopás

Ha ennek a történetnek kell, hogy kezdete legyen, márpedig kell, akkor legyen az a farmerlopás.

Nem számít, hogy nem az volt a legeleje, s hogy akkor, azon a délutánon már ismertük egymást. A mi kettősünk akkor született meg, amikor az eset után a robogóinkon menekültünk.

De valamit előre kell bocsátanom. Nehezemre esik és idegesít, de nem volna korrekt úgy tenni, mintha a szóban forgó Beatrice egy akármilyen Beatrice volna. Az olvasó nyugodtan kezdene az olvasásba, és aztán, amikor rájönne, hogy rólad van szó, felugrana a székről: „Hát ő volna az?!” És úgy érezné, szórakoznak vele. Sajnos nem tekinthetek el attól, hogy a naplóimban szereplő kislányból ki lett: egy közszereplő, a tolakodó fajtából. Sőt, megkockáztatom, nálad tolakodóbb lény nincs a világon.

*

Ugyanis az a személy, akiről szó van, Beatrice Rossetti.

Igen, ő.

Ám még mielőtt az egész földkerekség megismerhette volna, és a nap minden órájában tudni lehetett volna, hol van, milyen ruhát visel éppen, Beatrice egy hétköznapi lány volt, a barátnőm.

A legjobb barátnőm, hogy egészen pontosak legyünk, az egyetlen, aki valaha volt nekem. Bár ezt soha senki nem hitte volna, és én nagyon ügyeltem arra, nehogy kiderüljön.

Évekkel ezelőtti dolgokról beszélek, amikor a világot még nem árasztották el a róla készült fotók, és amikor még a neve puszta említése nem szított vitákat, vég nélküli csatározásokat, heves veszekedéseket. A mágneses pólusok, az óceánok, a tengerből kiemelkedett szigetek még nem remegtek meg abban a pillanatban, amikor ő közzétette egy csábos tekintetét, új öltözékét, egy romantikus vacsorán készült fotót, amelyet egy jóképű srác társaságában költött el a Burdzs Kalifa tetején. Akkoriban a legtöbbünk számára a világháló még nem is létezett.

Sosem szegtem meg a fogadalmam, hogy barátságunkat titokban tartom. Most is csak azért teszem, hogy saját magammal tisztába jöjjek. Leszögezem, hogy a vallomás itt születik és itt is hal meg ebben a szobában, zárt ajtók mögött, magányban, amit számomra mindig is az írás jelentett.

A világért sem beszélnék róla nyíltan vagy pláne nem dicsekednék vele. Meg aztán ugyan ki hinne nekem? Ha megemlíteném a kollégáimnak, például így: „Ismerem Rossettit, osztálytársak voltunk” – tudom, hogy többé nem hagynának békén, beteges kíváncsiságukkal ostromolnának. És meg volnának róla győződve, hogy köztünk pár röpke sziánál, néhány véletlen összenézésnél több nem volt: mert hát olyasvalaki, mint ő, hogyan is kerülhetett volna bizalmas kapcsolatba egy olyannal, mint én.

Pikáns részleteket akarnának kicsalni belőlem, még inkább zavarba ejtőket, megpróbálnák az ő isteni mivoltát vétséggé, holmi csalássá redukálni: „Na és mondd, plasztikáztatta magát?” „Ugyan, mibe került neki, hogy ilyen híres lett?”

De nem a megfelelő személynél kérdezősködnének, ugyanis én nem ismertem „a Rossettit”: én azt tudom, kicsoda Beatrice. Az elhallgatások az életrajzaiban, a kérdések, melyek elől kitért az interjúk során, az űrök és veszteségek, melyeknek sehol nem maradt nyomuk – én mindent megőriztem. Néhány gyerekes és botrányos akciónkkal együtt, amelyek boldoggá tettek bennünket, amelyek senkit sem érdekelnének, de amelyektől én még ma is libabőrös leszek.

Őutána másokkal is próbáltam barátkozni, de anélkül, hogy mindent beleadtam volna. Legbelül tudtam, hogy a titkoknak, búvóhelyeknek, fennkölt fogadalmaknak az a varázslata csakis tizenegyedikes gimnazista korunkban kelhetett életre köztem, a tökéletesen ismeretlen Elisa Cerruti és Beatrice Rossetti között, akinél ma híresebbet elképzelni sem lehet. Hát akkor mit változtat az számomra, aki elveszítettem őt, ha a világban mindenki idealizálja, tömjénezi, keresztre feszíti, gyűlöli és, mindenesetre, ismerni véli őt?

Fogalmuk sincs semmiről, gondolom én.

A feddhetetlen időkben volt az én legjobb barátnőm. Már pirkadt, mire elolvastam mind az öt gimnáziumi évem naplóját, és azt is, amelyet az első egyetemi év alatt írtam. És aztán sokáig bámultam az ablak előtti íróasztalt, a számítógépet, amelyen a mai napig csak dolgoztam. Álltam, és félelemmel telt szívvel bámultam. Mert kislány korom óta az volt a meggyőződésem, hogy jól írok, egyenesen úgy gondoltam, hogy írónő leszek. Ehhez képest célt tévesztettem. Miközben Beatrice maga lett az álom.

Ugyanakkor úgy érzem, hogy az a Bea, akit senki sem ismer, kikívánkozik belőlem. Olyan sokáig hordoztam ezt az űrt a lelkemben, hogy már végképp nem érdekel, felérek-e a feladathoz vagy sem. Semmit sem akarok bizonyítani, csak el akarok valamit mesélni. Elismerem, hogy 2019-ben még nem tűnt el belőlem a csalódottság, a harag, a nosztalgia. És nem tudom, hogy az, hogy mindezt elmondom, megadást jelent-e vagy felszabadulást hoz. Ez majd a végén derül ki.

Amihez most vissza akarok térni, az csak a kezdet.

*

Szóval a farmerlopás.

2000. november 11-én – így szerepel az elsős gimnazista kori naplómban –, egy nyomasztó szombat délutánon esőcseppek kopogtak az ablaküvegen, és a számomra és egyben minden kortársam számára érvényes categoricus imperativus alapján szórakoznom kellett volna, és egy csomó barátomnak kellett volna lennie, ehelyett én otthon gubbasztottam bezárkózva a szobámban, és nem csináltam semmit. Bármennyire is képtelenségnek tűnik most, de akkoriban Beatrice sem volt különösebben népszerű. Sőt valószínűleg még nálam is kevesebb barátja lehetett, ha ebéd után, úgy fél három tájban felhívott.

Ugyanis én tényleg az utolsó lehetőség voltam. Alig több mint négy hónapja éltem abban a városban, és nemcsak hogy nem illeszkedtem még be, de eszem ágában sem volt; meg akartam halni.

Iskola után, mint mindig, egy szó nélkül megebédeltünk apámmal, aztán visszavonultam az odúmba, fejemre tettem a walkman fülhallgatóját, és írtam tovább a jelzőkből álló listámat – „magányos”, „rőt”, „vén” –, amely az udvar közepén álló platánra vonatkozott. Végül a szókeresést is eluntam, és a földre hajítottam a naplómat. Úgy ültem törökülésben az ágyamon, forrongott bennem az egész világ elleni düh, amikor apa bekopogott. Én, természetesen, meg sem szólaltam. Kikapcsoltam a zenét. Ő várt. Megint kopogott, én megint nem válaszoltam. Afféle versengés volt ez köztünk, hogy ki bírja tovább. Mígnem résnyire benyitott, éppen csak annyira, amennyire feltétlenül szükséges volt, hogy ne bosszantson:

– Egy osztálytársad keres telefonon, Beatricének hívják.

Nagyot dobbant a szívem.

– Igyekezz, vár rád – sürgetett apám, mivel nem mozdultam.

Látszott, hogy örül: azt hitte, végre kezdek barátkozni, de tévedett. Az előtt a telefonhívás előtt Beatrice és én egyáltalán nem barátkoztunk. Ő egyszer úgy tett, mintha, de aztán csak lesajnált. Az iskolában átnézett rajtam. Rosszabb volt, mint azok, akik csúfoltak: a tökéletes közöny.

– Bejössz velem a városba? – kérdezte, amint a fülemhez emeltem a kagylót.

Azt kellett volna mondanom, hogy nem, és letenni. De megadtam magam.

– Mikor?

– Egy fél óra, óra múlva?

Végigmenni együtt az Italia korzón, mindenki szeme láttára, ó, hogy élveztem volna. Ne bízz benne, szólalt meg bennem a belső hang, miközben még erősebben szorítottam a kagylót. Gondolkozz: csak leégetnéd. Biztosan van itt valami csapda. No és már elnézést, de van pofája felhívni? Mérges voltam. Ugyanakkor, akaratom ellenére, izgatott is.

– És mit csinálunk a városban? – tapogatóztam.

– Azt nem mondhatom el telefonon.

– Miért?

– Mert titok.

– Mondd el, különben…

– Persze, hogy visszakozz.

Hallgattam, tudtam várni. Ő habozott, de végül nem bírta ki, és elsuttogta:

– Farmert akarok lopni. Már kinéztem magamnak.

Elakadt a lélegzetem.

– Egyedül nem megy, kell valaki, aki falaz – tette hozzá. – El sem tudod képzelni, nem akármilyen farmerről van szó… Négyszázezer lírába kerül! – kiáltott fel visszafojtott hangon. Elképzeltem, ahogy kezét a szája elé teszi, nehogy a többiek otthon meghallják. – Ha velem jössz, neked is lopok egyet. Megígérem.

Apa épp a konyhában szedte le az asztalt, kipislantott a folyosóra, ahol én szobormereven álltam a telefonasztalka mellett. Nem tudom, mit adott volna érte, ha eljártam volna szórakozni, ha megbarátkoztam volna azzal a számomra ellenséges várossal. Miközben az egyetlen, amire vágytam, az volt, hogy minden legyen úgy, mint azelőtt, hogy visszatérhessek a korábbi életemhez, és ne lássam őt soha többé.

Gyűlöltem, pedig ő semmit nem csinált. De éppen ez a semmi fájt annyira. Az érkezésemre kifestett szoba csupasz falai. Az üres ágy, amelyben éjjel tágra nyitott szemmel feküdtem, és kerestem a kezüket, a térdüket, hiába. A lakás, amelyben ők nem beszélgettek, nem veszekedtek, nem szólítottak többé, ahonnan elmentek.

– Rendben – válaszoltam végül.

Megéreztem, hogy Beatrice mosolyog: belém látott. A lopás az utolsó dolog volt, amire egy magamfajta mások szeme láttára képes lett volna, de őelőtte más volt. Azt írtam, akkoriban hétköznapi lány volt, ez igaz is, de volt egy különleges tehetsége: tudott olvasni. Nem a felszínen, nem is a mélyben, hanem a szívben. Szavakból, mozdulatokból, az öltözködésből. Éppen ő, aki később a látszatra alapozta a sikerét, tudta, hogy egy ember igazsága, csakúgy, mint egy könyvé, az, ami néma, ami titokban marad.

– Akkor fél négykor a vasas strandnál. Tudod, hol van?

– Tudom.

Azzal letette. És én, kezemben a telefonzsinórral, még ha nem akartam, nem bíztam is, én, aki négy hónapja halott voltam, most éledeztem.

*

A vasas strand nagyon messze van, gondoltam, miközben magamra kapkodtam a ruhát, morrantottam apának egy minden magyarázat nélküli sziát, és kiléptem az ajtón.

Egy valamikori bánya után visszamaradt sötét színű homok miatt hívták így a helyet, és hát tényleg nem a városközpontban volt. Véletlenül keveredtem oda egyszer egy júliusi délutánon, amikor csak úgy motoroztam egyedül. Meglepett a látvány, hogy nyár közepén egy lélek sem volt ott. Kisebb sziklás öböl, sekély, hirtelen mélyülő vízzel, az egész helyet az elhagyatottság lengte be, afféle másodrendű strand, ahová turisták nem járnak, és amelyet mindjárt nekem valónak éreztem. De azon a novemberi szombat délutánon, miközben ültem a robogón, és a nadrágom meg a dzsekim ázott az esőben, fel nem foghattam, Beatrice miért épp ott akar találkozni velem.

Hát persze, mert szégyell. Vagy szórakozik velem, és el sem jön.

Azon a partszakaszon nem voltak sem lakóházak, sem boltok, pláne nem voltak négyszázezer lírás farmernadrágok. Minden jelzőlámpánál megálltam, hátrafordultam, és elfogott az észszerű kísértés, hogy visszaforduljak. Csakhogy aztán mindig, feltartóztathatatlanul továbbindultam.

Én voltam a „külföldi”. Így emlegettek az osztályban a hátam mögött, de azért elég jól hallhatóan. Mintha Argentínából vagy Kenyából jöttem volna, nem egy másik országrészből. Beléptem a terembe, és méregettek, kritizálták a cipőmet, a hátizsákomat, a hajamat. Valahányszor kiejtettem egy e vagy egy z hangot – másképpen, mint ők –, röhögcséltek. Beatrice is röhögcsélt. Sosem védett meg, sosem jött oda hozzám a szünetben. Hát akkor most mit akar tőlem? Hogy falazzak neki?

Milyen hülye vagyok.

Már a városon kívül, szorongó lélekkel, fejemben súlyos gondolatokkal haladtam a panorámaszerpentinen. Kezdett elállni az eső, liláskék fényfoszlányok tűntek föl a dagadt, fekete felhők között. Az utak, az épületek, a strandok: minden csuromvíz volt. Lehetetlen, hogy olyasvalaki, mint ő, a barátnőm akarjon lenni.

Festette magát, úgy nézett ki mindennap, mint aki épp most jött a fodrásztól. És én? Hagyjuk. Szükségem lett volna valakire, aki megtanít arra, hogy jelentőséget tulajdonítsak a külsőnek, de nem jött össze.

Amikor kiértem a városszéli kereszteződéshez, megálltam a stoptáblánál, és olyan láthatatlannak éreztem magam még önmagam számára is, hogy belenéztem a visszapillantó tükörbe. Szeplős arcom sápadt volt. Föltehettem volna egy kis púdert vagy alapozót, már ha lettek volna efféle kozmetikai szerek abban a lakásban, ha maradt volna ott bármi, amit egy nő használ, de semmi. Elindultam a tengerbe nyúló, szélfútta sziklák felé vezető úton, és teljesen biztos voltam benne: ez az egész csak vicc. Olyan egyedül leszek ott, mint még soha, és levetem magam az egyik szikláról. Tévedtem, csakis tévedni tudtam.

Mert ő ott volt.

Új SR Replicáján ült. Ott várt rám az antracitszínű felhőgomolyok alatt, a sisakját a kezében fogta, sötét esőköpenye leért a bokájáig, csak tűsarkú csizmája villant ki alóla, amelynek olyan magas tűsarka volt, amilyenben semmilyen korú, egyetlen más földi halandó sem lett volna képes robogót vezetni esőben. Derekáig érő haja kócosan lebegett a szélben, 2000-ben még nem sötétbarna volt és nem is göndör, hanem gesztenyebarna, a végei világosabbra színezve és hajvasalóval simára vasalva, az akkori divat szerint. Nem csapott be, nem hazudott: tényleg velem akart lenni aznap.

Lassítottam, majd az ő SR-jétől pár centire lefékeztem kéz alól vett Quartzommal, amely az apámtól telhető legrosszabb vétel volt, ráadásul eléggé kínos tartalmú matricákkal volt teleaggatva: a hátsó lámpa fölött egy feltartott középső ujj, néhány hullámtaréjos buldog az anarchiára utaló A betűvel, afféle punkmaradványok, amikhez nem volt semmi közöm.

Aztán elakadt lélegzettel, dermedt szívvel, miközben kezem-lábam kocsonyássá vált, levettem a sisakom, felnéztem, és majdnem húsz év távlatából még ma is pontosan emlékszem az arcára. Nem olyan volt, mint most, amilyennek az óriásplakátokon, a magazinok címlapjain és az interneten látható. Az emlékezetemben olyannak maradt meg az arca, amilyennek kamaszkoromban, azon a régmúlt napon, az egyetlen alkalommal, amikor házon kívül smink nélkül láttam: a vasas strand betonozatlan parkolójában, amikor egy lélek sem járt arrafelé, és csak mi ketten álltunk ott egymás előtt.

Arcbőre halvány volt, helyenként kipirosodott, mitesszeres. Különösképpen az állán és a homlokán látszódtak a nyomkodási kísérletek helyei és a számos fekete pontocska. Ez nem pusztán csorbította feltűnő szépségét, alapozó nélkül a vonásai nem voltak tökéletesek, hanem kerekdedek, már-már szomorúak. A hidegtől kirepedezett ajka kissé durcás vonalban záródott össze, rúzs nélkül jelentéktelennek tűnt. De a szeme, az igen, az így is különleges volt, a természetben felfedezhetetlen smaragdzöld, hosszú szempilláinak nem volt szüksége festésre, tekintete megőrizte a maga néma rejtélyét; ez az a tekintet, amelyet az egész földkerekség ismer, vagy legalábbis ismerni vél.

– A motorod ocsmány, de tudod, hogy a matricáid tetszenek? – mosolygott, és felvillantak a sorban ülő, szép fehér fogai, arcán kétoldalt a gödröcskék, az ő lefegyverző mosolya.

– Nem én ragasztottam fel őket – vallottam be –, hanem a bátyám.

Valójában ez volt az egyedüli oka annak, hogy nem szedtem le őket.

– Nem mondtam igazat a telefonban, kizárólag azért, mert különben nem jöttél volna el. Nem a városba megyünk, hanem Marina di S.-be, és a te Quartzod könnyen felismerhető: hagyd itt.

– Itt? – néztem körül. Elhagyatott, sivár hely volt, csak hanga- meg rekettyebokrokat hajlított a földig az állandó szél. Szemben az ellenséges tenger. – Nem megyek. Az legalább tíz kilométer.

– Tizenkettő – pontosított.

– Egy ötvenessel nem tudjuk megjárni. Apám felhívja a rendőrséget, ha vacsorára nem érek haza.

Ez nem volt igaz: ha éjfélkor mentem volna haza, apám azt gondolta volna, hogy egy normális tizennégy éves kamasz vagyok, és örült volna.

– Az én ötvenesem nyolcvannal is megy, mit képzelsz? Én nem Biellából jövök, mint te. Ha igyekszünk, hétre visszaérünk. Napok óta készülök erre az akcióra. Miért nem bízol bennem?

Mert ebben a tűsarkú csizmában nem tudsz tizenkét kilométeren keresztül nyolcvannal menni. És mert egyszer a vállamra tetted a kezed, és aztán eltűntél. És amikor újra felbukkantál, tudomást sem vettél rólam, együtt nevettél a többiekkel, amikor cikiztek.

De az volt a legrosszabb, hogy megbocsátottam neki.

– Gyerünk, szállj fel! – parancsolt rám, és a nyereg orra felé csusszant, hogy helyet adjon.

Tétovázva szálltam le a Quartzról: egy romhalmaz volt, az igaz, de ez volt az egyetlen robogóm, és mivel apámat egyáltalán nem érdekelte, hogy néz ki, tuti, hogy nem vesz egy menőbbet.

– Mi van, félsz, hogy ellopják? – nevetett. – Ugyan ki, egy sirály?

Fölszálltam mögé. Beatrice SR-je úgy indult, mint egy rakéta, nem hazudott, a motor fel volt tuningolva. Lefelé a kátyúkkal teli ösvényen, el a csillagászati obszervatórium és a világítótorony mellett úgy szlalomozott végig a nyirkos fövenyen, akár a sós szagú bozót és a magyaltölgyek közt rejtőzködő vadállatok.

Zavaromat legyőzve belékapaszkodtam, a hátára tapasztottam a mellkasom. Bea hagyta, mert érezte, hogy megijedtem. Ismeretlen volt az a sebesség. Úgy éreztem, bármelyik pillanatban felborulhatunk.

Kijutottunk a főútra: ez egy kétsávos egyenes vonal, teli kamionnal, autóval, egyetlen robogó sem járt arra. Hatvannal mentünk, mindenkit megelőztünk, mint a gyorsvonat, amely kivilágított ablakokkal száguld észak felé, ahol előző életemet hagytam.

Nyugat felől, a fenyvesen túl a nap izzó fénnyel bukott alá a tengerbe, sugarai a felhőket hasogatták. Keleten a kivájt gyomrú dombok már sötétbe borultak. A sávokat elválasztó szaggatott vonalon egyensúlyozva haladtunk, az autók villogtak, dudáltak ránk, figyelmeztettek, hogy ez a sebesség egyáltalán nem oké, ketten ülni egy ötvenesen ráadásul tilos. Becsuktam a szemem, megbántam, hogy eljöttem otthonról, hogy hallgattam rá. Bea ekkor egyik kezével elengedte a kormányt.

Gyapjúkesztyűs kezével megfogta az én csupasz kezemet, és megszorította.

Szinte semmit sem tudtunk egymásról, nem ismertem a fájdalmát, ő se az enyémet, de valamire kölcsönösen ráérezhettünk, mert ujjai az enyémek közé kúsztak, simogattak, én pedig viszonoztam a simogatást. Talán ez okozta vagy a hideg, hogy titokban kicsordult a könnyem.

*

A butik neve Scarlet Rose volt. Biztos vagyok benne, hogy évekkel ezelőtt bezárt, de azon a télen Marina di S.-ben még létezett, nem is akárhogy, hat csillogó kirakatablakával nézett a korzóra, idő előtt karácsonyi ragyogásában. Úgy áradt belőle a fény, mint egy űrhajóból.

Beatrice és én egy ideig az üzlet előtt fagyoskodtunk. Néztük a Firenzéből meg egyenesen Rómából érkezett turistákat, akik lerázták az esernyőjüket, és több millió lírával a testükön benyitottak.

Marina di S.-t valósággal megszállták, mint hétvégén vagy főszezonban. A korzózó tömeg áthatolhatatlanul sűrű volt. Mindenhonnan popcornos kocsik, lufiárusok bukkantak fel, meg szájharmonikások, akiknek a kalapjába a csomagokkal megrakott, lihegő shoppingolók aprópénzt dobáltak.

Mindig elszomorítottak azok a tengerparti helyek, amelyek csak a strandjukkal vonzzák a turistákat, mást nem tudnak felmutatni. Marina di S. pontosan ilyen kisváros volt: maréknyi ház egy üzletsor körül, meg egy parányi kikötő, amely éppen csak akkora, mint egy bevásárlóközpont, és semmi történelem; anonim hely, amely néha az édes chips, pörkölt magvak és szeletelt pizza illatát árasztó levegőjével kelleti magát. Azon a délutánon mégis gyönyörűnek láttam.

Beatrice szorosan hozzám tapadt. Talán attól félt, hogy az utolsó pillanatban meggondolom magam, de hogyan is tehettem volna? Megmámorosodtam attól, hogy szombat délután ott lehetek a korzón: ez volt az első alkalom, hogy egy velem egykorú barátnőmmel, vele vagyok ott közösségben. Tudtam, ez csak olyan helyen lehetséges, ahol senki sem ismer bennünket, és Beatrice, kivételesen smink nélkül, egy fekete köpenybe rejtőzött, és nem csillogó strasszfelhőbe, mert ez volt a cél: inkognitóban, láthatatlannak maradni, nem feltűnni. Fejére borította a kapucnit, az esőköpenyt állig begombolta. Bátorságot gyűjtött. Most, hogy visszagondolok rá, csodálatos pillanat volt: csak mi ketten tudjuk, mit jelentett valójában.

Amikor elszánta magát, odavonszolt a harmadik kirakathoz: a kellős közepén fényárban úszva csillogott – még én is felfogtam, hogy csakis az lehetett – az a bizonyos farmer. Minden négyzetcentimétere tele volt hintve Swarovski strasszkővel, olyan szűk és testhez simuló volt, mint egy szirén farka. A próbababa egyébként csupasz volt: mi más kellett volna még egy ilyen nadrág mellé?

– Anyám azt mondta, hogy még karácsonyra sem veszi meg nekem – szólalt meg, miközben a farmert bámulta –, még akkor sem, ha ez az egyetlen kívánságom. Szemét. – Felém fordult. – Nem tudod, mekkora szemét az anyám, senki sem tudja.

Hallgattam, ez a téma tabu volt számomra. Megértettem, hogy alighanem számára is az, mert többet nem mondott. De aztán némi gondolkodás után egyenesen a szemembe nézett, olyan eltökélten, hogy azóta is magamon érzem a tekintetét.

– Majd egyszer – mondta – bejövök ide, és megveszem az egész boltot. A saját pénzemből, abból, amit én fogok keresni. Megveszem az egészet, kiürítem, kifosztom. Megesküszöm erre itt, előtted. Soha nem loptam, nem is lopok többet. De ma meg kell tennem, bosszúból. Érted?

– Értem – feleltem.

Mert tényleg érteni véltem, hogy annak a farmernadrágnak az ellopása élet-halál kérdés. Megfogadtam, hogy segítek neki, még olyan áron is, hogy elkapnak, igazoltatnak, és bevisznek a rendőrségre. Akkor majd apám végre értem jön oda, nem a bátyámért, és én a képébe ordíthatom: „Látod, hová jutottam? Milyen rosszul érzem magam, milyen boldogtalan vagyok itt? Vigyél vissza Biellába, kérlek.”

Beatrice levette az esőköpenyét, belegyűrte a táskájába, megigazította a haját. És mintegy varázsütésre, tökéletesen megváltozott a külseje.

Bementünk. Az eladók mind sürögtek-forogtak, ami nem gátolta meg egyiküket abban, hogy észrevegyenek bennünket, tekintetük végigsiklott Beatricén, előbb meglepetten, majd rosszallóan megállapodott rajtam. Egy ilyen adrenalinnal teli, felfokozott pillanatban nem adom most elő, milyen rettenetesen néztem ki. Nemcsak aznap, hanem mindig, egyszerűen benyúltam a szekrénybe, és előhúztam, ami a kezembe akadt, az egyetlen célom az volt, hogy valamit magamra akasszak, és észrevétlenné tegyem magam. Csakhogy egy ilyen üzletben éppen az ellenkező hatást értem el. Beatrice is rám nézett, és későn esett le neki, hogy én magam is, akárcsak a Quartz robogóm, egy anomália vagyok.

De már benne voltunk a táncban. És a világon senki sem tud úgy táncolni, mint Beatrice. A fülemhez hajolt és belesuttogta:

– Tégy úgy, mintha siketnéma volnál.

*

Először is el kell mesélnem, milyen ruhát viselt Beatrice. Nem csak azért, mert az egész jövője, hírneve és gazdagsága ettől a boszorkányos képességétől függ majd, hogy tökéletesen el tud tűnni egy ruha mögött. Hanem azért, mert maga a lopás, az akció kivitelezhetősége pontosan ettől az átváltozási képességtől függött.

Anyja egyik tejszínfehér, rövid kabátja volt rajta, derekán feltűnő, elefántcsontszínű övvel, amely olyan előkelő külsőt kölcsönzött számára, hogy legalább öt évvel idősebbnek nézett ki.

Ehhez a már említett csizma fényes, puha, fekete bőrből.

Végül, de nem utolsósorban egy szintén fekete, földig érő bársonyszoknya, teli organzafodrokkal és -berakásokkal, nem emlékszem, melyik tervező alkotása, bezzeg az eladónő, amelyik meglátott bennünket, pontosan tudta, és besétált a csapdába. Amint végzett a másik vásárlóval, odalépett Beatricéhez azzal, hogy ez a szoknya fenséges darab, és ha ehhez keres valamit, akkor a legjobb helyen jár. Beatrice máris előadta neki, hogy Firenzében vásárolta, ugyanis ő ott él, velem együtt: az ő kis szerencsétlen húgocskájával.

Igazság szerint akkor mind a ketten tizennégy évesek voltunk, csakhogy ő húsznak nézett ki, én meg tíznek. Már kezdettől fogva természetes módon eldőlt, hogy a főszereplő ő lesz, és ez a törvény meghatározta az egész jövőnket. A végkifejletet is, ami miatt én most itt ülök elbújva, és írok, miközben ő ott van, a világ közepén, és mindenki róla beszél.

Az eladónő előresétált a ruhaállványok között. Beatrice azzal indított, hogy neki talán egy blúzra volna szüksége. Levette a kabátkát, és a táskájával együtt ideadta nekem. Már nyúlt is az asztal felé, amelyen blúzokat, pulóvereket, topokat teregetett elé az eladónő. Észrevettem, hogy a szeme olyan zöldre váltott, tekintetében olyan ragadozó tűz gyúlt ki, mintha elvarázsolták volna.

– Mindet felpróbálom – közölte, és már indult is a próbafülke felé.

Követtem, és engedelmesen megálltam a fülke előtt. A függöny résén át felvillant előttem egy kar, egy váll, miközben vetkőzött. Majd egy kinyújtott kéz:

– Ezt nem kérem, nem tetszik! – kiáltotta. – Most a másikat! – Mohón, követelőzőn. Aztán kijött. Egyenesen a tükörhöz ment. Nézegette magát. – Nem, ez nem előnyös nekem – állapította meg morcosan.

További blúzokat, felsőket, pulóvereket, kardigánokat hozatott.

– Ah! – szólalt meg egyszer csak a függöny mögül. – Nem volna egy különlegesebb farmernadrág, amit felpróbálhatnék?

Az eladónak már zsongott a feje. Beatrice a fülkében, a fülkén kívül egy hegynyi holmit felhalmozott. S közben be nem állt a szája, azt mesélte, hogy az apja híres újságíró, hogy a nagynénje egy divatcégnél dolgozik, és hogy én, hát igen, ebben a ritka betegségben szenvedek, és emiatt nem növök, nem beszélek, és anyánk emiatt majdnem depressziós lett. Bea csűrte-csavarta a szót, ügyesen fonta a beszéd fonalát, elképesztő beszélőkéje volt. Mígnem aztán odahozták neki a kirakatból a farmert.

– Már csak ez az egyetlen darab maradt 38-as méretben.

Beatrice nem szólt, ránézett az eladó karjára, amelyen úgy hevert a nadrág, mint valami élőlény. Tekintete elsötétült, akár az éjszakai erdő.

– Nem, ez túl feltűnő – ítélkezett.

– Higgye el, mesésen fog állni. Viselheti szilveszterkor, egy egyszerű felsővel is remek összeállítás.

Szíven ütött, hogy az eladó magázta Beát, egyenrangúnak tekintette. Velem ez soha, egyetlen üzletben sem fordult elő.

Eltelt valamennyi idő.

– Hát ha tényleg azt mondja… – szólalt meg Bea nagy nehezen.

Kikapta a nadrágot az eladó kezéből, elvonult vele a függöny mögé. Amint az eladó eltávolodott tőlünk, félig kidugta a fejét a függöny mögül, és intett, hogy menjek be én is a fülkébe.

Meztelen volt. Csak egy melltartó és egy tanga volt rajta. Erős, zavarodott érzés fogott el, egyszerre taszított és vonzott a látvány. Mutató- és hüvelykujja közé csippentette az árcédulát, és felém mutatta: négyszázharminckétezer líra.

– Látod? – nézett rám az izgalomtól tágra nyitott szemével. – Felfogod?

Elnémultam, színlelnem se kellett. Nem azért, mert az a darab annyiba került, amennyibe, hanem Beatrice csupasz testének nyers és lenyűgöző látványától. Mint a Szamothrakéi Niké, Bernini Daphnéja, vagy mint egy lávafolyam, a puszta föld vagy valami tisztátalan dolog. Sosem hittem volna, hogy a szépség bánthat is.

Lassan húzta magára a farmert, tekintetét lesütötte, és várt. Mint apám a polaroid képekkel, mielőtt megfordította volna őket: időt hagyott, hogy megszülessenek, hogy a semmiből előtűnjön egy körvonal, és feltárja a maga igazságát vagy hazugságát. Beatrice képes volt húsz másodpercig várni csukott szemmel a tükör előtt. Aztán belenézett. És leolvastam az arcáról: tetszik neki.

Ott, a spotlámpa nappali fehér fényével megvilágított próbafülke rejtekében a frissen született kép, a farmer és a melltartó, mágnesként hatott.

Nem tudtam levenni róla a szemem, mintha hipnotizált volna a látvány.

Egy olyat, mint ő, nem lehetett visszautasítani. Nem lehetett elhagyni, sem figyelmen kívül hagyni. Őt csakis szerethette és irigyelhette az egész univerzum.

Mintha olvasott volna a gondolataimban, Beatrice ezt mondta:

– Mindenki ki van tőlem akadva, nem vetted észre? Szembe mindenki kedves, de utálnak, sosem hívnak el magukkal. De gondold el, ha valamelyik nap így jelennék meg az iskolában, megenné őket a penész. El tudod képzelni? Anyámnak is le kellene nyelni a békát, mert én fiatal vagyok, ő meg nem, mert én szebb vagyok, mint ő. Érted már, miért kell megtennem?

Valójában továbbra sem értettem, de a barátnője akartam lenni.

Beatrice megfogta mind a két kezem, mintha a menyasszonya volnék.

– Készen állsz?

– Készen.

Rám mosolygott, a szemembe nézett.

– Akkor most rosszul kell lenned.

A farmert le sem húzta magáról, csak föléje vette a szoknyát, sietve felöltözött, majd elkiáltotta magát:

– Istenem, Elisa!

Mit tudott a múltamról? Semmit. Mégis azt kérte tőlem abban a pillanatban, ami a legkönnyebben ment: nem kapok levegőt, a tüdőm kiégett, a lábam alól kicsúszott a talaj; a szívem úgy zakatol, mintha a következő pillanatban darabjaira hullana. Pánikrohamnak nevezik, de számomra ez mindig a magány krízise volt, egy bizonyos napon tört rám először gyerekkoromban, pontosan el is tudnám mesélni, ha az emlék felidézése nem készítene ki.

Fulladozva jöttem elő a próbafülkéből. Beatrice sikoltozni kezdett, pánikot keltett az egész üzletben. Remegtem. Mindenki körém sereglett. Valaki hozott egy pohár vizet.

– Levegőt, levegőt! – jajveszékelt Beatrice, s közben a kijárat felé vonszolt. Sírt. Valaki szólt, hogy kihívná a mentőket, mire ő kétségbeesetten: – Igen, azonnal! Mama, papa! – képzeletbeli szüleinket szólongatta.

Kék voltam az oxigénhiánytól. Bea titokban lehúzta a bokacsizmát, beledobta a táskájába. Kinyitotta az ajtót. Aztán már csak azt tudom, hogy elkezdtünk rohanni.

Egész valónkkal rohantunk, lélekszakadva, ahol akadályozott a tömeg, ott könyökléssel törtünk utat magunknak, és aztán futás lefelé a gyéren megvilágított sikátorokon át, a dupla sorban parkoló autók között, a házfalakhoz simulva. Majd kiszakadt a szívünk, mire elértünk az Aurelia út elején hagyott robogóhoz.

Beatrice a fejére húzta a sisakot, kezembe nyomta az enyémet, visszahajtotta a motor kitámasztóját, és felnevetett.

– Fantasztikus voltál, Eli, fantasztikus!

Elinek hívott. Mintha testvérek volnánk ugyanabban a történetben, sziámi ikrek. Büszke voltam magamra, magunkra. Még akkor sem éreztem magam ennél jobban, amikor alsóban kitűnő lett a bizonyítványom, és dicsérettel zártam az általános iskolát.

Úgy cikáztunk a sötétben, az autók reflektorai között azon a szombat estén, mint a filmekben, ez volt az élet tökéletes középpontja. Szusszanásnyi időre megálltunk tankolni, és aztán száguldottunk tovább hetvennel vagy még többel. Amikor visszaértünk a vasas strandra, már csak a hold világította be a partot és a tengert. Az ég olyan tiszta volt, hogy látni lehetett a Bika és az Ikrek csillagképeket.

Leszálltam az SR-ről, átültem a Quartzra.

– Sajnálom, hogy nem sikerült neked is lopnom egyet – mondta Bea, miközben leállította a motort. – De kölcsönadom majd az enyémet.

Felhúzta a szoknyáját, és megmutatta. A hold hideg fényében csak úgy szikráztak a Swarovski kristályok.

– Bea – mondtam, most először szólítottam így –, én úgysem vehetném fel.

– Miért?

– Nézz rám… – mosolyogtam szinte bocsánatkérőn.

– Nem tudsz te semmit – felelte komolyan. – Hétfőn délután eljössz hozzánk, a Lecci utca 17.-be, és mutatok neked valamit, amit még senki sem látott.

– Nem tudom, elmehetek-e…

– Eljöhetsz.

Későre járt. Nem is mondtunk többet, kilőttük magunkat lefelé, a város felé vezető úton, ő ment elöl, én mögötte. Mint aztán még sokáig: a tükör, a fényképezőgép, a számítógép előtt és mögött, ő a fényben, én az árnyékban, ő beszél, én hallgatom, ő, akiből lesz valaki, és én, aki nézem.

De aznap este csak előzgettük egymást játékból. Ő a vadonatúj SR-jével, én a saját csotrogányommal. Nagyokat zökkenve a kátyúkon, az aszfaltot felgyűrő fenyőgyökereket kerülgetve, kiáltozva, lármázva. Bolondok voltunk.

Kilenc óra elmúlt, mire a városba értünk. Az Orti utcai körforgalomnál ő jobbra fordult, én balra. Hangos tülköléssel búcsúztunk egymástól, ott volt az ígéret, amely fonálként kötött össze bennünket: hétfőn, iskola után találkozunk.

Aztán az álom véget ért. Megint összeszorította a gyomrom a szomorúság, ahogy leparkoltam a házunk előtt. A magasföldszinten égett a villany a konyhában, ahol csak apám várt rám.

2.
Idegenek

A házunk kapuja csak be volt hajtva, és a lakás ajtaját is nyitva találtam, mintha felismerte volna a Quartz hangját, vagy, ami még rosszabb, mintha egész idő alatt az ablakból figyelve várt volna rám.

Ha lett volna hová mennem, elmentem volna máshová. Az a sötét lakás, az egy kivételével néma, elhagyott szobák csak fokozták bennem az érzést, hogy egyedül vagyunk.

Olyan óvatos léptekkel mentem végig az előszobán, mintha vendég volnék. Finom halas szósz illata terjengett a levegőben, és én éhes voltam. Sáros cipőmben, a bátyám levetett dzsekijében megálltam a konyhaajtóban.

Az asztal szépen meg volt terítve, nem csak úgy esetlegesen, ahogy anya szokta. Tiszta, vasalt abrosszal, mélytányérral és lapostányérral, damasztszalvétával, nem ám odavetett konyhai papírtörlődarabbal. A tűzhelyen a legkisebb lángon forrt a víz, a nyers spagetti már kimérve. A tévében a Super Quark ment éppen, apa érdeklődéssel nézte.

Kilenc óra negyven volt. Nyugodtan felém fordult, és megkérdezte:

– Főzhetem a tésztát?

Bólintottam. A siketnémaság hónapok óta természetes volt számomra.

Felállt, levette a fazékról a fedőt, feljebb csavarta a gázt.

– Levehetnéd a cipőd meg a dzsekit, és ha gondolod, moss kezet.

Bosszantott a jólneveltsége, a higiéniáról nem is szólva. Korábbi életem során soha senki nem szólt rám, hogy mossak kezet. A bátyám mintha pénzt számolt volna, hüvelyk- és mutatóujja közt úgy puhította a hasist a cigihez az öngyújtó lángja fölött, aztán ugyanazzal a két ujjával nyúlt a chipseszacskóba. Olykor az is megesett, hogy egy zacskó chips volt a vacsoránk.

Odamentem a mosogatóhoz, egy kis mosogatószert tettem a tenyeremre, és gyorsan szétdörzsöltem, leöblítettem. De sem a zubbonyt, sem a cipőt nem vettem le: ez utóbbi egy lila színű, vasalt orrú bakancs volt, járás közben úgy néztem ki benne, mint Chaplin: a bakancs 40-es volt, az én lában meg 36-os, de Sebóé volt, Niccolò legjobb barátjáé, és ragaszkodtam hozzá.

– Figyeld csak – apa a képernyő felé bökött, amelyen bolygók és csillagködök látszottak. – Érdekes. Kár, hogy a humán gimnáziumban majd csak valamikor a vége felé tanítanak csillagászatot.

Nem tudtam, mikor tanulok majd csillagászatot, épp akkor kezdtem el a gimnáziumot. A beszélgetésre tett kísérlete, ráadásul természettudományos témában, még jobban az agyamra ment, mint a jólneveltsége.

– Lenyűgöz a gondolat, hogy az univerzumnak csak tíz százalékát ismerjük – folytatta, miközben kavargatta a spagettit –, s közben a többi, a legnagyobb része továbbra is rejtély.

Sajnos hallgatóztam. Sőt figyeltem, pontosan úgy, ahogyan ő. Elmentem a szobája előtt, és fél szemmel belestem. Ha telefonon beszélt valamelyik kollégájával, közelebb osontam, és füleltem. Valójában alig kaptam el valamit, jóformán semmit. De ő még annyit se, mert én senkivel sem beszéltem, a szobám ajtaja örökké zárva volt, ha bementem a fürdőszobába, nemcsak hogy duplán ráfordítottam a kulcsot, hanem az összes csapot is kinyitottam.

Apa és lánya voltunk, mégis vadidegenek. Tizennégy év késéssel egy kicsit nehéz volt megteremteni a kapcsolatot.

2000-ben, azon a novemberi estén ott ültem magamba fordulva a széken a forró fűtőtest mellett, dzsekiben. Bezárkóztam a közöny, a harag buborékjába, amely csak nem akart szétpattanni. Háttérzajként Piero Angela a spirális és az elliptikus galaxisok közti különbséget ecsetelte. Apám megnézte, hogy megfőtt-e a tészta.

– A világháló már ugyanígy megszerveződött – mondta –, amihez hozzá lehet férni, az alig egy százalék. – Megint megkóstolt egy szál spagettit, úgy volt vele, most már leszűrheti. – De gondolj csak bele, az az egy százalék hogy meg fogja változtatni az életet a Földön. Az iskolában ugye volt arról szó, hogy mi az a web? Milyen hatalmas információforrás?

Számomra azokban a hónapokban csak a bosszúság forrása volt, mert amikor apa rákapcsolódott az internetre, én nem telefonálhattam. Egyáltalán nem érdekeltek a chatjei meg a honlapjai. Inkább az ütött szíven, hogy este tízkor kagylós spagettit készít. Ellágyultam tőle. Ugyanakkor bosszantott is. Együtt vacsorázni vele maga volt a kínszenvedés.

– Elisa, valamelyik nap szeretnék neked csinálni egy elektronikus postafiókot – mondta, miközben a szószt összeforralta a tésztával. Megdermedtem, mert fogalmam sem volt, mi az az elektronikus postafiók, és már a neve is ellenszenvesnek hangzott. – Jó lenne. Sőt, szerintem épp itt az ideje, hogy legyen egy e-mail-címed. – Az asztalhoz lépett, szétosztotta a tányérokba a tésztát, az üres serpenyőt a tűzhelyen hagyta. – Mindennap írhatnátok egymásnak anyával, nem kellene várakozni, közelebb érezhetnétek magatokat egymáshoz.

– Nincs rá szükségem – siettem hárítani nyersen, de nem túl meggyőzően.

– Miért? Meglátod, milyen gyors, és hasznodra lesz.

– Ott a telefon – vágtam vissza, szándékosan elfelejtve, hogy bizony ritkán szólal meg.

Apám a villája végére csavart egy falat tésztát.

– Jó étvágyat – mondta.

Megkóstoltam az ételt. Finom volt, de nem mondtam neki. Továbbra is a tányéromat néztem.

– Azt hiszem, ez jó megoldás lehetne arra, hogy szép lassan megint mindnyájan kommunikáljunk egymással. Mit gondolsz?

A legszívesebben felugrottam és hozzávágtam volna a tányért, a legszívesebben megöltem volna.

– A telefon nem igazán nekünk való eszköz. Nyilvánvaló, hogy nem szívesen beszélünk. De az írás az más. Nem kellene kapkodni, nyugodtan megválogathatnánk a szavainkat, kijavíthatnánk, másikat használnánk helyette, ha szükséges.

Hogy merészeled? – gondoltam. – Mit tudsz te az írásról, te szaros mérnök?

– Ott a számítógép – folytatta –, akkor mész be a szobámba, amikor akarsz, ellehetsz magadban, ameddig szükségét érzed. Azt hiszem, anyádnak is veszek egyet karácsonyra.

Köhögésroham tört rám, félrenyeltem, hányinger környékezett. Ez csak egy stratégia volt, mely arra szolgált, hogy leplezzem, mindjárt elsírom magam. Anya és a karácsony egy mondaton belül említve kiverték nálam a biztosítékot. Apa adott egy pohár vizet. Felállt, odajött hozzám. Levette rólam Niccolò dzsekijét, megsimogatta izzadságtól nyirkos hajam. Aztán elhúzta a kezét. Túl szeretetteljes volt az a mozdulat.

– Megígérem, hogy szép karácsonyunk lesz. Elintézem, hogy visszajöjjenek, rábeszélem őket, hogy maradjanak vízkeresztig. Legrosszabb esetben mi megyünk el hozzájuk. Ne izgulj.

Legrosszabb esetben megszököm, és sosem találsz meg.

Elbújok a Piacenza-palotában, örökre.

Amíg be nem töltöm a tizennyolcat.

Ettől a gondolattól megnyugodtam. A bátyámat is mindig megnyugtatta a nagykorúság gondolata. Az volt a cél, a próbatétel, hogy ki kell tartani, türelmesnek kell lenni, de végül megszabadulunk a szüleink esztelen döntéseitől.

Apa visszaült a helyére, és én ránéztem. Nagyon zaklatott lehettem. Ezt olvastam ki szánalommal teli tekintetéből.

Mindent megtett. A negyvenhét éves férfi, aki ott ült előttem, borzas hajával és szakállával, vastag, sötét keretes szemüvegével, az informatikai guruk ősapja egyebet sem tett, mint sütött-főzött, takarított, rendezkedett, s mindezt a lánya kedvéért. Kivett fél év fizetés nélküli szabadságot az egyetemen, hogy velem törődjön és a háztartást vezesse.

Csakhogy én nem kértem belőle, egy idegen szeretetéből. Anyát akartam, aki nem telefonált, Niccolòt, aki belesüppedt a füves cigi bódulatába. Nem ezt a művelt, mindenféle iránt érdeklődő apát, akitől mosolyalamizsnát kapok, aki nyitni akar felém. Ez a szerencsétlen, akinek hirtelen a nyakába szakadt a kamasz lánya.

Ráadásul egy olyan lány, mint én.

Fiús frizurám volt, répavörös, mint anyámnak. A szeplőket is tőle örököltem, akárcsak mogyoróbarna szememet. Alacsony voltam, porbafingó, alig negyvenöt kiló. Nem volt csípőm, nem volt mellem, így aztán nyugodtan hordhattam a bátyám kinőtt holmiját, vagy azokat, amelyeket anyám barátnőinek a lányai kiselejteztek. Ennek eredményeképpen itt-ott szándékosan kiklórozott, lötyögős farmerokban jártam, kerek galléros blúzokban, mint egy általános iskolás, két számmal nagyobb, Sex Pistols-os felsőkben meg skót kockás rakott szoknyákban. Egyértelműen problémás eset voltam. De a családomban így vagy úgy mindenki az volt.

Csengett a telefon, összerezzentem. Akkoriban egész létezésem ritmusát szó szerint az a szürke-fehér „Telecom Italia” feliratú készülék szabta meg.

Elég volt egyetlen csengőhang, és én máris felugrottam a székről, és az előszobában termettem. Tudtam, hogy ő az: ki más lehetne szombaton, ilyenkor? Mint a villám, úgy csaptam le a telefonkagylóra.

– Anyu! – kiáltottam.

Lerogytam a padlóra, s közben úgy szorítottam a kagylót, hogy szinte eggyé vált a fülkagylómmal. Mindkét kezemmel fogtam, a szám valósággal rátapadt. Csüngtem rajta. Olyan boldog voltam, hogy nem felejtett el.

– Hogy vagy, drágám?

– Jól – füllentettem, és rögtön kérdések áradatát zúdítottam rá: – Mit csináltatok ma? Esett a hó? Átadtad Soniának meg Carlának az üdvözletemet? – Mindent tudni akartam Bielláról, hogy megy tovább ott az élet nélkülem. – Niccolò otthon van?

– Nem, kicsim, a Babyloniában van.

A „Baby”, elég volt a nevet hallani, máris ellágyultam, megint ott voltam én is, éjszaka volt, Niccolò odabent rázta magát a zenére, én meg anyu kint vártuk a kocsiban. Az ülést hátrahajtottuk, a lábunkon pléd, az ablakok még télen is lehúzva. Milyen finom volt anyu mellett elaludni, aki sört ivott üvegből, cigizett; körülöttünk a rizsföldek.

– Igen, havazott, de csak Andorno felé – mondta. – A hegyekben mindenütt hó van.

Viszontláttam a hegyeket anyám hangján keresztül. A Cresto, a Camino, a Mucrone. Számomra valóságos személyek voltak. Majd megőrültem a vágyakozástól.

– Voltál a könyvtárban?

– Mégis mikor? Tudod, ha késésben vagyunk a szállítással, szombat délután is dolgozom.

Nem tudtam én semmit valójában az új munkahelyéről a Cervo kalapgyárban. Elszomorított, hogy ki vagyok zárva belőle, én, aki valamikor hosszú órákat töltöttem olvasással a Liabel gyár parkolójában, ismertem a munkatársait, a munkarendjét.

– És te mit csináltál? – kérdezte.

– Semmit.

– Valamit csak csináltál, semmit nem lehet.

– Voltam a városban.

– Ez nagyszerű hír! Kivel?

Öröme bántott, azt jelentette, hogy nem féltékeny.

– Az egyik osztálytársammal, Beatricével.

– A barátok nagyon fontosak, Eli, ezt soha ne felejtsd el. Ideadod apát egy pillanatra?

Máris? Megszakadt a szívem. Darabjaira tört.

Miért csak ilyen kicsit szeretsz, anya?

Hívtam apát, átadtam neki a telefont. Neki volt igaza: a telefon nem alkalmas a mi családi beszélgetéseinkre. Mert nem is voltunk család.

Nem volt kedvem tovább hallgatni, hogy úgy vitatkoznak, mintha én a világon sem volnék, bezárkóztam hát a szobámba.

A költözés után még néhány bontatlan doboz ott volt a földön, a fal mellett. Azzal, hogy ki sem nyitottam őket, valójában csak illúzióban ringattam magam, hogy az ottani létezésem csak ideiglenes, és anyám meg a bátyám egyszer eljönnek értem. Végignyúltam az ágyon, és elővettem a walkmant. Egy Niccolò által kiselejtezett régi kacat volt, akárcsak a dzseki és a felsők. Csak azért adta nekem, mert vett magának egy hordozható CD-lejátszót, különben kidobta volna. De én bedugtam az ujjam a kazetta csévélőjébe, és kihúztam a mágnesszalagot. Mivel őt nem simogathattam meg, a Blink-182 Enema of the State-jét simogattam.

Előkerestem a szekrényből a regényt, amelyet elköltözésem előtt nem vittem vissza a könyvtárba. A szívecskés pizsamát, melyet anya bőröndjéből húztam ki, mielőtt elment. Az egészet egy kupacba raktam, magamhoz szorítottam, és megtapasztaltam, milyen hatalmas erejük van a tárgyaknak, mert képesek kibocsátani magukból az elnyelt illatokat és hangokat. Jelenné varázsolják az emlékeket.

Ezeken kívül nem volt semmim a világon.

Bevittem magammal a takaró alá a walkmant, a könyvet és a pizsamát, mint egy hajótörött élete utolsó darabkáit. Még csak egy fényképem sem volt hármunkról, valami bizonyíték, hogy boldogok voltunk. Csak egy kis lakattal zárható naplóm volt, abban próbálkoztam egy-egy benyomás, érzés megragadásával, hogy legalább a szavakba zárva megmaradjon számomra valami.

A matrac alól előbányásztam a kis lakat kulcsát, és kinyitottam.

Hol is tartok? Lapozgattam. „Vén.”

De lehet ezt mondani egy fára? Ötvenkét jelzőt írtam össze az ablakom előtt álló platánfára, miközben órákon, napokon át bámultam, mégsem tudtam eldönteni, melyik illik rá.

Milyen az a platán, Elisa?

Nem tudom.

Ha le kellene írnod valakinek, aki nem láthatja, mit mondanál róla? Azt, hogy szomorú, gondoltam. Kiszáradt, majdnem kopasz, ott áll magányosan a hátsó udvarban, a beton közepén.

Szomorú. Vagy te vagy szomorú?

Vajon Beatricének is van naplója? – merült föl bennem a kérdés. Ő mit lát az ablakából, milyen házban lakik, hányadik emeleten? Hétfőn majd megtudom. Darabokra tört szívem újra egyben volt, és ismét dobogni kezdett. Felálltam, hogy elővegyem T. utcajegyzékes térképét, és kibogarásztam, merrefelé van a Lecci utca 17. Egy távolabbi városrészben bukkantam rá, a domboldalon. Golyóstollammal berajzoltam a lakásunktól a hozzájuk vezető útvonalat, és közben sikerült elmosolyodnom. Most van előttem valami cél. Ettől enyhült a fájdalom. Nem nagyon, de könnyebb lett.

„Megsárgult” – kezdtem újra. „Félig csupasz.” Mi több: „magányos”. Az osztályban soha senki sem kérdezte meg tőlem: „Hol van Biella? Van ott valami érdekes?” Ilyeneket mondtak, hogy hajtókar, hogy én egy kar nélküli{1} lény vagyok, efféle kreténségeket, miközben fogalmuk sem volt semmiről. Felnéztem a naplómból, hallgattam a többi helyiségből beszivárgó csendet. Apa teljesen kikészülve tette le a kagylót. A hívásnak vége. Anya nem kérte, hogy adja vissza nekem a kagylót. Bámultam az üres falakat, melyekre a lámpaernyő rácsszerű árnyékokat vetített, mintha egy árvaház bezárt ketrecében ülnék.

Hogyan voltál képes itthagyni?

Hogyan vihetted magaddal Niccolòt, és hogy hagyhattál itt engem?

Anya, miért?

3.
Búcsú a tájtól

Először mind a hárman elköltöztünk T-be. 2000. június 29-én három bőrönddel és négy gramm hasissal felpakolva beültünk az Alfasudba. Ugyanis anya elveszítette a munkáját a Liabelnél, és azon nyomban eldöntötte, hogy megpróbálja újrakezdeni apával.

Döntésekről beszélni anya esetében elhibázott dolog: őt inkább az ösztönei vezették. Hazajött egy áprilisi délutánon, vagy talán március volt, lerogyott a kanapéra a nappaliban, ahol én éppen leckét írtam, Niccolò pedig a sárkányt rajzolta, amelyet magára akart tetováltatni. Pontosan emlékszem rá: rakoncátlan loboncára, arra a répavörös sörényre, amelyben egyetlen ősz hajszál sem volt, pisze orrára, a szeplőire, sárga szemére és kislányos, lila szemhéjfestékére. Feleannyinak nézett ki, mint amennyi volt valójában, már csak apró termete és mozgékony, csupa ideg testalkata miatt is. Rágyújtott egy cigarettára, és ezt mondta:

– Gyerekek, elmegyünk innen.

Én akkor voltam nyolcadikos, a bátyám negyedik gimnáziumba járt.

Hirtelenjében fel sem fogtuk, hogy mit beszél.

– Kirúgtak – közölte a füstöt kifújva –, mégpedig egy bugyi miatt. – Ijedten mosolygott. – Most sorscsapásnak tűnik, de mi lehetőségként tekintünk rá.

Azzal felállt, egyenesen az előszobába ment, és mi mit sem sejtve, de máris rettegve, utána. Ő viszont szinte euforikus örömmel, mintha abban a pillanatban megtalálta volna a boldogság kulcsát. Felemelte a kagylót, tárcsázta a számot. Az egész élő, egyenes adásban zajlott előttünk.

– Gondolkodtam – vágott bele –, adjunk magunknak még egy lehetőséget, Paolo. Még fiatalok vagyunk, megérdemeljük. A gyerekeinknek szükségük van ránk, nekem is szükségem van rád. Meg arra, hogy más levegőt szívjunk, új életet kezdjünk. Kérlek.

Azzal átpasszolta nekünk apát, aki addig mindig csak egy hang volt a telefonban, legfeljebb hallgatag jelenlét egy-egy húsvét vagy karácsony alkalmával, anya az orrunk elé tolta a kagylót:

– Gyerünk, mondjatok neki valamit!

Előbb Niccolò kezébe nyomta, aztán az enyémbe. Mi meg olyan zaklatottak voltunk, hogy még a szokásos egy mondatot sem bírtuk kinyögni: „Minden oké, a suli is oké.”

Az az igazság, hogy amikor anya ezt az egészet a fejébe vette, arra kényszerítve bennünket, hogy egyik pillanatról a másikra szakítsuk félbe a létezésünket, hagyjuk magunk mögött a várost, ahol születtünk, az otthont, amelyben felnőttünk, hogy elköltözzünk ötszáz kilométernyire onnan, nekünk valójában fogalmunk sem volt apánkról. Az a valaki volt, aki pénzt küldött, aki vasárnap délelőttönként telefonált, akit elméletben legalábbis szerettünk, de mi egyéb?

Sosem hiányzott.

A várost, T-t sem ismertük különösebben: inkább csak a strandot, ahol augusztusban végigunatkoztunk két hetet, amikor anya elküldött bennünket apánkhoz, és minden ebéd vagy vacsora egy kálvária volt; a parti sétány a kiszáradt pálmafákkal és leanderekkel; a régi városközpont, benne a soha be nem fejeződő restaurálás alatt lévő bástyával. Legfeljebb két-három nyári ismerőst szereztünk, akiknek aztán soha nem írtunk, ezek is évről évre olyan drasztikus módon megváltoztak, hogy minden nyáron idegeneket láttunk magunk körül. De azt hiszem, ami legfőképpen megrémisztett bennünket a bátyámmal azon a délutánon, kezünkben a telefonkagylóval, az, hogy ők ketten együtt. Érthetetlen volt, hogy egy zárkózott ember, egy egyetemi tanár hogyan botolhatott bele anyánkba, és aztán hogy lett két gyerekük, és hogyan adhatott neki még egy esélyt, ráadásul nem is korábban, amikor ezek a gyerekek még kicsik voltak, és talán nekik is jól jött volna egy apa, aki értük megy az iskolába, hanem most.

Ellenszegültünk. Tiszta erőnkből.

Niccolò, aki mindig is nyíltabb volt nálam, a falhoz vágta a telefonkagylót.

– Elment az eszed! Nekem itt vannak a barátaim, itt járok kosarazni, mindenem itt van – üvöltötte. – Egy évem van az érettségiig, és most menjek másik iskolába? Észnél vagy? Menjél inkább te, éljél együtt azzal! Nem vagyok már kisgyerek, akit ide-oda rángathatsz. Menj a picsába, anya!

Felrúgta a széket, elsáncolta magát a szobájában, nem evett együtt velünk az asztalnál, nem járt iskolába, meg is buktatták. Én csak a némaságra játszottam: ha kérdeztek, hallgattam, és magamtól sem szólaltam meg. Mindig nyertem.

Néhány nappal később fogtam az ágyamat – az ágykeretet, a matracot, a párnát –, és egyedül átvonszoltam anya szobájából, ahol mindaddig aludtam, a Niccolòéba. Nem tudtam elaludni anya illata, a lélegzése nélkül, sírnom kellett, annyira hiányzott. De kitartottam. Niccolò minden éjjel későn járt haza, bűzlött a dohánytól, nekiment a bútoroknak, felébresztett. Reggel, amikor én keltem, ő horkolt. A lakásunk fokozatosan átalakult egy dobozokkal teli raktárrá, és mi ott voltunk benne elbarikádozva, sztrájkoltunk, nem takarítottunk, nem beszéltünk, minden jót visszautasítottunk. Anya meg akart ölelni, mi elhúzódtunk. Féltékenyek voltunk, eszeveszetten féltékenyek.

Emlékszem egy szombat estére: a bátyám nem akart velünk jönni, így aztán anya és én kettesben mentünk el az állomással szembeni pizzériába. Gyakran jártunk oda, amikor nem volt kedve főzni. A dohányzórészben ültünk egy asztalnál, szemben egymással egy poszter alatt, amelyen a Napoli csapata volt Maradona idejében, anya töltött nekem egy ujjnyi bort a sajátjából. Félretolta a szemébe lógó tincset, és ezt mondta:

– Eli, akármi is lesz a vége, az nem jó, hogy sosem vagytok együtt apátokkal. Nem a mostani helyzet miatt mondom, hanem azért, mert lehet, hogy később hiányozni fog nektek valami, és akkor már késő lesz. Ki kell alakítanotok vele egy igazi, mindennapi kapcsolatot. Még ha most nem fogjátok is fel, rettenetesen szükségetek van rá.

Megittam az ujjnyi bort, és mindjárt szédülni kezdtem. Nincs igazad nincs igazad nincs igazad – tiltakoztam legbelül.

– Nem vagy rá kíváncsi, hogy boldogulunk együtt, négyen?

Hallgattam, annál mélyebben már nem is lehetett volna. Lesütött szemmel tömtem magamba a Margherita pizzát, és csak tépelődtem magamban. Hogy semmi szükségünk egy betolakodóra. Hogy őt jobban szereti, mint minket. Hogy nagyon jól megvoltunk hármasban. Hogy T egy tengerparti üdülőhely, nyáron dugig van, télen meg kihalt, én oda biztos nem megyek.

A vacsora végeztével előhúztam a táskámból a Hazugság és bűvöletet,{2} és elszigeteltem magam a külvilágtól.

Hallottam, hogy anyám fúj egyet, miközben én úgy teszek, mintha olvasnék. Az egyik pincérhez beszélt:

– Az én lányom egy értelmiségi. Akárhová viszem, veszi elő a könyvet: a postán, a szupermarketben. Remek társaság, mondhatom!

Otthon éreztük magunkat a Lucciolában. Minden szilvesztert ott töltöttünk. Anya, Niccolò és én: az elválaszthatatlanok. Nem tudtam elhinni, hogy azokat a rózsaszín abroszos asztalokat és a hozzájuk illő székeket, a sótartókat, bennük a rizsszemekkel, a Vezúvot meg a Nápolyi-öblöt ábrázoló festményeket, amelyek igazi egzotikus érzést keltettek fel ott, Piemont északi csücskében, soha többé nem láthatom. Olyan igazságtalanság volt ez, hogy a legszívesebben üvöltöttem volna.

Ehelyett hű maradtam némasági fogadalmamhoz.

A tanév véget ért, elkezdődtek a záróvizsgák. A lakásunkban ekkorra kétségbeejtő állapotok uralkodtak: feladásra váró csomagok lerakata, a falakon a leszedett képek lenyomata, minden becsomagolva, kivéve az én szobámat és Niccolòét – semmi sem volt becsomagolva, ugyanaz az ágynemű két hónapja.

A bátyám és én sosem voltunk annyira együtt, mint akkoriban: egy fal, amelyen anya bugyiban-melltartóban járkált át könnyedén, két karja ruhákkal megrakva:

– Szerintetek szükségünk lesz odalent ezekre a kabátokra?

A bútorok egy részét minden meggondolás nélkül eladtuk, a többit nejlonfóliákkal letakartuk. Egyetlen pillanat alatt elveszítettem a gyerekkori játékaimat. Anya összeszedte őket, és egy kupacban odaadta a Karitásznak.

– Ideje felnőnöd, Elisa.

Miközben ez volt a legutolsó, amit akartam.

Elérkezett a vizsgaeredmények kihirdetésének a napja, és anyával együtt mentünk el megnézni. Mereven lépkedtem mellette, sötéten a dühtől. De hát ki mással mehettem volna?

Nem voltak barátnőim. Ha egy-egy vékony szál kialakult az alsóban, a felső tagozatban megszakadt. Félénk voltam. A velem egykorú lányok föl-le korzóztak az Italia úton, ajkukon rózsaszín rúzzsal, orrukban piercinggel, olyasmikről beszélgettek, hogy mit kell csinálni a fiúkkal, ami teljesen érthetetlen volt számomra. A nagyszüleim már nem éltek, sem nagynéni vagy nagybácsi, sem unokatestvérek nem voltak a közelben. A bátyámtól eltérően nem versenyeztem semmilyen csapatsportban. Senki nem íratott be sem zeneiskolába, sem színjátszó körbe. Az egyetlen hely, ahová a lakásunkon kívül eljártam, az a gyerekkönyvtár volt. Mielőtt én lettem T-ben „a külföldi”, a biellai iskolában „az antiszociális” voltam.

Azon a napon a Salvemini általános iskola felső tagozatának bejárata előtt már szülők tömött csoportja gyülekezett, alig egy centiméterre tőlünk, mégis fényévnyi távolságra. Senki sem méltatott bennünket köszönésre. Érthető volt: a többi anyuka pasztellszínű nyári kosztümöt viselt selyemblúzzal, gyöngysorral; az enyém térdénél megszaggatott farmert és Converse cipőt. Az apukák mosolyogtak, viccelődtek a gyerekeikkel, hogy elüssék a várakozás idejét; az én apám helyén a nagy üresség. Biztosan voltak ott rosszul öltözött, elhanyagolt kinézetű, fáradt szülők is, de én nem láttam őket.

A portások csak néhány perccel az után nyitották ki a kaput, hogy az eredménylistát kifüggesztették a faliújságra. Mindenki odacsődült, hogy megnézze a saját eredményét, hogy összevesse másokéval, hogy megállapítsa, nem igazságos, hogy jobbat vagy éppen rosszabbat érdemelt. És akkor én.

Az én nevem ott volt, legfölül. Igen, én voltam, „az antiszociális”, a hibbant anyjával, a kockás nadrágjában, mokaszinban, akit senki nem hívott meg szülinapi zsúrokra, az egyetlen, aki még nem csókolt meg egy fiút. Ugyanakkor én voltam az egyetlen, akinek a neve mellett a „Kitűnő, dicsérettel” megjegyzés szerepelt.

Anyám lehajolt, megsimogatott.

– Milyen ajándékot szeretnél? Óriásit érdemelsz.

Elgondolkodtam. Nem voltak álmaim. Mit tudtam én ajándékokról, tárgyakról, amelyek maradandóak, amelyeket birtokolni lehet? Kölcsönkönyveken éltem, mások által levetett ruhákban jártam, sosem érdekelt, hogy én válasszam meg őket. A valóságból csak a helyeket szerettem: a Lucciola kirakatablakát, ahonnan rá lehetett látni a vasútállomás sárga épületére, a Liabel parkolóját, ahol anyámra vártam, míg lejár a műszakja, a harmadik emeleti lakásunkat a Trossi utcában és mindennél jobban a gyerekkönyvtárat, a Piacenza-palotát.

Azt hiszem, majdnem elsírtam magam: miért nem éred be velünk?

– Gyerünk, bármit kérhetsz – nógatott.

Felfüggesztettem hallgatási fogadalmamat.

– Maradjunk itt – feleltem.

Erre lehullott a mosoly az arcáról, a tekintete elsötétült, és én megbénultam, mert tudtam, mi jön ezután.

Mindenki szeme láttára taszajtott rajtam egy nagyot, mintha legalábbis megbuktam volna. Előbb betuszkolt a kocsiba, aztán fölvonszolt a lépcsőn, és belökött abba a nyomorult szobába, ahova elbástyáztuk magunkat. Kihúzta a bátyámat az ágyból, elkezdte pofozni. Engem a hajamnál fogva ragadott meg. Megpróbáltunk ellenkezni, de hiába. Elveszítette a türelmét. Belenyomta az arcunkat a bőröndökbe, mint nagyanyánk a kismacskák orrát a pisibe, amikor a szőnyegre csináltak. Összekarmolt bennünket. Az összes holminkat, koszosat, tisztát, bele kellett gyömöszölnünk a táskákba. Azonnal, gyorsan. Olyan szavakat vágott a fejünkhöz, amiket nem tudok, nem is akarok leírni, miközben életem első és legrosszabb költözése zajlott.

*

Mielőtt folytatnám, szembe kell néznem egy keserves emlékkel.

Sosem beszéltem róla senkinek, még Beatricének vagy apámnak sem. De attól a pillanattól fogva, hogy meghoztam ezt a döntést, vagyis hogy mindent leírok, mi értelme volna saját magammal szemben titkolóznom?

Bizonyos értelemben bensőséges a viszonyom az irodalmi művek szereplőivel: rengeteget olvasok. A könyvek lapjain sok szerencsétlen sorsú, árva kislányt ismertem meg, akiknek a legkegyetlenebb hányattatásokban volt részük, mégis érintetlenül hagyta őket a gonoszság: ragyogó tehetséggel megáldott teremtések, akik előbb-utóbb elégtételt vehettek a sorson. Bevallom, bennem is van némi kísértés, hogy ezekhez a kis hősnőkhöz hasonlónak fessem le magam.

De én már ismerem a jövőmet, és az én esetemben bizony eléggé sovány elégtételről van szó. Másfelől, én most nem regényt írok. Arra akarok fókuszálni, mindenféle mese nélkül, hogy ki vagyok. Ha hirtelen feltenném magamnak a kérdést: Elisa, miért volt olyan elsöprő erejű számodra a Beatricével való találkozás, hogy meghatározta az egész életed?

Az őszinte válasz ez lenne: Mert azelőtt egyedül voltam.

Sötét volt, kora reggel volt, tél. Középső csoportos óvodás voltam. Niccolò a konyhában reggelizett, én influenzás voltam, és reszkettem, anya nem tudott kire hagyni. Most is tisztán látom őt magam előtt, ahogy a telefonkagylót szorítja, ennek-annak telefonál, sír, könyörög:

– Csak ma délelőttre, kérlek! Végig aludni fog… – Mindannyiszor kétségbeesve tette le a kagylót. Aztán végső kétségbeesésében megszületett benne az ötlet: – Gyere, menjünk.

Bebugyolált: két vastag pulóver, tolldzseki, sapka, sál. A testem forró volt, miközben majd megfagytam. A karjába vett, lementünk a garázsba Niccolòval együtt, aki minden harmadik lépésnél megállt hógolyót gyúrni, hogy azzal bombázzon bennünket, anya dühös lett. Maga mellé ültetett az első ülésre. A bátyám tiltakozott, de végül beletörődött, hogy most hátul ül. Egy örökkévalóságba telt, mire a kocsi beindult. Elkezdett esni a hó. Az út csupa só és jég.

Niccolòt kitettük az iskolánál. Aztán a Lamarmora térre mentünk, anya egy nagy épület előtt parkolt le, amelyet még nem ismertem. Megvárta, míg az emeleten felkapcsolják a villanyt, ekkor kivett a kocsiból, és felmentünk a lépcsőn, be a csillogó üvegajtón. Odabent fullasztó meleg volt, a neonfények elvakítottak. Anya leültetett egy párnára, egymás után leszedte rólam a gyapjúrétegeket, beadott még egy utolsó lázcsillapítót. Majd mutatóujját a szája elé téve:

– Psszt! Elmegyek dolgozni, te maradj nyugton, egy órakor visszajövök.

Még most is érzem, ahogy zakatol és kiürül a szívem.

Az elhagyatottság érzése azonnal elárasztja a mellkast, szétterjed a testben, a láb remeg a félelemtől, a soha véget nem érő bizonytalanságtól.

Még sírni sem tudtam. Fejem a két kezem közé rejtve összegömbölyödtem, a gyulladás égette a torkom, gondolataimat, érzéseimet rettenetes fagy béklyózta.

A könyvtár üres volt, mert mindenki vagy iskolában volt, vagy otthon feküdt betegen, és valaki vigyázott rá. Biztos voltam benne, hogy anyám nem jön értem.

Fogalmam sincs, milyen mesét talált ki, mivel győzte meg a könyvtárosokat. Végtelennek tűnő idő után az idősebbik a homlokomra tette a kezét, hogy megnézze, lement-e a lázam, megkérdezte, szomjas vagyok-e, kell-e vécére mennem. Semmit sem akartam. Amikor a lázcsillapító hatott, és lett annyi erőm, hogy felüljek, körülnéztem, és máris gyűlöltem őket: a könyveket.

Mit képzelnek? Hogy pótolhatják az anyámat?

Carla és Sonia, akiket később megszerettem, Basile Összegyűjtött meséivel tértek vissza. Most is ellágyulok, ha az akkor negyven-egynéhány éves Soniára gondolok, aki sosem akart gyereket, és azt sem tudta, mit kezdjen egy olyan idős kislánnyal, mint én, és az isiásztól sántikáló, hatvanas Carlára, aki időnként vigyázott az unokáira. Hirtelen szakadtam a nyakukba, teljes munkaidőben. De ahelyett, hogy szóltak volna a rendőröknek, kezembe adták Basile mesekönyvét.

Néhány pillanatig lapozgattam, fogalmam sem volt, mit kezdjek vele: nem tudtam olvasni. A rajzok aprók voltak, a betűk hatalmasak, ellenségesek. Becsuktam a könyvet, de mindkét kezemmel szorítottam, mert semmi más nem volt, ami megóvott volna a zuhanástól.

A pánik, jobban mondva a magány egy kezdetleges, végtelenül egyszerű állapot, amelyben egyfelől ott az aránytalanul nagy, fenyegető, ismeretlen világ, másfelől ott vagy te, az aprócska semmi. Az anya hiányát nem lehet túlélni. Ezt az igazságot megtapasztaltam, és a sebeket minden létfontosságú szervemben örökre hordozni fogom. Ami anyát illeti, ő attól fogva rákapott erre a megoldásra.

Nem tudom, honnan szerzett tudomást a gyerekkönyvtár létezéséről, talán egy szórólapon látta vagy hallomásból ismerte. Azt erősen kétlem, hogy valaha is járt volna könyvtárba. De azok a színesre festett szobák a szőnyegekkel, párnákkal, gyerekekhez méretezett asztalokkal és székekkel ideális gyerekmegőrző helynek tűnhettek számára, ráadásul ingyen volt: tökéletes választás. Mindenféle mentséget kitalált, drámai helyzeteket rögtönzött, majd titokban kereket oldott. Azt hiszem, Carla és Sonia valójában tudták, kifélével van dolguk, sajnáltak engem, és inkább nem szóltak a gyermekvédelmiseknek, mert ez a kislányos külsejű, hóbortos nő mindig visszajött értem, és csókokkal halmozott el. Lehet, hogy szeretett.

De nem mindig volt így. Amikor a barátnőivel volt a kávézóban, Niccolòt leültette a videójátékok elé, engem a mellette lévő bárszékre, és én megfogadtam a hátam mögött keresztbe tett ujjakkal, hogy nem fogom hallgatni, miről beszélgetnek. A fodrászhoz, a szupermarketbe mehettem vele. De aztán megbetegedtem, vagy ő ment valahová. Egyedül? Valakivel? Sosem tudtam meg. Olyankor jött az, hogy leparkolt velem a Piacenza-palota előtt.

Ha a bátyámnak sikerült valamennyire megúsznia, és normális kamaszkora volt barátokkal, sporttal, az csak annak köszönhető, hogy fiúnak született, és hihetetlenül erős immunrendszere volt. A szeretetre való képessége anyától függött, de az identitása nem.

Hónapokig ki sem nyitottam a könyveket.

Egész délelőttöket töltöttem azzal, hogy az ablakon át bámultam a hegyeket: Cresto, Bo, Mucrone, Camino – ők voltak az egyedüli állandó fizikai jelenlét az életemben. Sonia és Carla, amint tehették, odaültek mellém a nagy párnára, és egymás után mutogatták nekem a betűket. Ez az A, ez az O, a C, a D, az M. Én pedig, a kis sündisznó, lassanként fölengedtem.

Megtanultam olvasni, és az idő szaladni kezdett, a valóság kívül rekedt. Szabad voltam, megfeledkezhettem magamról, lehettem kalóz, manó, boszorkány, királykisasszony. Nem volt többé egyedüllét, a nehézségekben egy mókus vagy egy tündér mindig a segítségemre sietett. Amikor anyám indexelni kezdett és lassított a Lamarmora tér közelében, már szinte örültem.

Olvasással töltöttem az időt, míg rá vártam. Órákon, éveken át. Mások nőttek, a testük megnyúlt, a hangjuk rekedtesre váltott, a lányoknak az osztályban megjött a menzeszük. Én viszont ugyanolyan maradtam, mint akit elvarázsoltak. Külsőre nem változtam, belül viszont csodálatos átalakulások zajlottak. Nem barátkoztam senkivel, de képzeletbeli szereplők százaival igen. Kísérteties létezésem mellé izzó fantázia társult. Csak a láthatatlan történt meg valójában, csak a szavak mögött lehetett velem beszélni. Sok évvel később már csak ezért is felismertem Beatricét azonnal, első látásra. Mármint nem külsőleg, hanem a belső tekintetében.

Mert anyám engem ráhagyott az olvasásra.

Miközben én anyát akartam, és mit nem adtam volna azért, ha analfabéta maradok.

Lényegében az irodalom volt az egyetlen módja annak, hogy betöltsem ezt az űrt. Létezhet szenvedély anélkül, hogy előbb ne lett volna a helyén egy űr?

Vissza kell emlékeznem majd erre a kérdésre, amikor Bea híres lesz.

*

„Nem neheztelek a tavaszra, / hogy ismét megérkezett. / Nem hibáztatom semmiképp, / hogy évi feladatait beteljesíti. / Megértem, hogy bánatom / nem fog vissza rügyfakadást. / A fűszál ha lengedez, csak szélben teheti.”{3}

Így kezdődik Wisłava Szymborska Búcsú a tájtól című verse, és így hal meg a gyerekkorom. Egy húsz évvel ezelőtti reggelen, a földet súroló hajnali fényben és még felhúzott ablakok mellett a kocsiban, mert odakint hideg volt.

A hányinger, az üres gyomor. A bátyám az első ülésen az Enema of the State A és B oldalát hallgatta a walkmanjén, miközben komoran az utat bámulta. Egyikünk sem szólalt meg. A hegyek, a Cresto, a Bo, a Mucrone és a Camino talán fél óráig tartottak ki az autó hátsó ablakából, aztán eltűntek a szemem elől.

Az Alfasud ülésén gubbasztva megértettem, hogy az a darabka alpesi sziklafal nélkülem is ott marad, továbbra is létezni fog nélkülem. Ezt nem fogadtam el. Miközben anyám erőszakkal megfosztott attól a látványtól, szorosan magamhoz szorítottam a Hazugság és bűvöletet, amelyet kivettem a könyvtárból és sosem vittem vissza; ami azt illeti, el sem olvastam, csak többször belefogtam.

Amikor azon a június végi csütörtökön elfordítottam a fejem a hegyek látványától, és megpróbáltam előrenézni, Biellának már nyoma veszett. Az A26-os autópálya által kettészelt síkság monoton, összemosódó lemeznek tűnt. A földgolyó többi része idegenül suhant el a kocsi ablakain kívül.

A felnövekedés veszteség.

Anya mosolyogva vezetett. Ovada közelében lekanyarodott egy pihenőhelyre.

– Reggelizünk? – kérdezte, miközben leállította a motort. Vidáman, mintha kirándulni indultunk volna. – Csokis vagy vaníliakrémes croissant-t kértek?

Niccolò kivágta a kocsi ajtaját, majd kimászott.

– Ezt a kurva lelkesedést feldughatod a seggedbe.

Olyan erővel vágta be a kocsi ajtaját, ahogy csak bírta.

Aztán a kávézó pultjánál a bátyám és én jelentőségteljes pillantást váltottunk egymással, miközben faltuk a croissant-t, amelyet anyánk vett: ő egy bárszéken ült, miniszoknyában, és rágózott, akár egy kiskorú, és mindenki őt leste. Egyfolytában a tükörben nézegette magát, amelyet a táskájából kapkodott elő. Újra és újra végighúzta a rúzst az ajkán, igazgatta a haját, szépítkezett apának. Nekünk meg égett a képünk és forrt bennünk az epe, majd szétvetett bennünket a düh.

Mielőtt elindultunk volna kifelé, Niccolò visszatartott. Anyánkhoz beszélt, de engem nézett közben:

– Elmegyek vécére.

– Én is – csatlakoztam mindjárt.

Lerohantunk a lépcsőn, bementünk a férfivécébe.

Niccolò a szemembe nézett:

– Lépjünk le.

– Mikor?

– Most.

– És hová megyünk?

– Vissza Biellába. Majd sátrazunk, nyár van.

Csodás szívdobbanás szorította marokra a szívem: a lehetőség.

– Kérek kölcsön egy sátrat – folytatta –, úgyis meleg van. Majd a Cervo mellé megyünk, ott tudunk mosakodni.

– De az hideg vizű patak – ellenkeztem.

– Ki nem szarja le?! Lesznek rave-ek, mindenféle gasztrofesztek, kaját, cigit mindig találunk, sosem leszünk egyedül. Aztán októberben betöltöm a tizennyolcat, dolgozni fogok a Babyloniában, és te lakhatsz velem, nem lesz gond.

Bejöttek néhányan, gyanakodva néztek ránk: én, ugye, lány voltam, Niccolò meg szétvetett lábbal a mosdókagyló szélének dőlve éppen rágyújtani készült egy cigarettára.

– Jó, de hol? – aggodalmaskodtam. – Hol lakunk majd télen?

– Elfoglalunk egy házat, a nagymamáét.

– Ahol fűtés sincs?

– Majd villanyrezsót használunk. Fazékban forralunk vizet.

Egy pillanatra, egyetlenegyre elképzelhetőnek tűnt számomra: átrohanunk az autópálya túloldalára, bemegyünk az ottani Autogrillbe, felkéredzkedünk egy kamionra. Vadászunk és halászunk a Cervo völgyében. Szeptemberben beköltözünk nagyanyánk régi házába, amelyik olyan elhagyatott állapotban van, hogy sosem tudtuk sem eladni, sem kiadni, és az olasz állam engedi, hogy szülői felügyelet nélkül létezzem és járjak gimnáziumba. Ami azt illeti, nem az lett volna az első alkalom.

– Oké – feleltem.

– Helyes – mondta a bátyám, és meggyújtotta a cigarettát.

– Kisfiam – mennydörgött egy hang. – Idebent nem lehet dohányozni. Oltsd el.

A középkorú férfi elindult felénk. Niccolò nevetett, és a képébe fújta a füstöt. A férfi talán várhatott volna egy kicsit, de nem tette.

– Neveletlen kölyök, apád nem tanított meg a tisztességre?

Mint mindig, amikor rátapintottak erre az érzékeny pontra, Niccolò azonnal ütött. Többen is bejöttek. Én félrehúzódtam. Milliószor néztem már végig ezt a jelenetet, de nem tudtam hozzászokni. Gyakran kitört a verekedés, vasárnap hányszor mentünk Niccolòért a rendőrségi fogdába egy-egy hivatalos személy megsértése vagy erőszak miatti letartóztatás után… Mindannyiszor elnéztem a pimasz képét, anyát, aki megpróbálta valahogy kimagyarázni a dolgot, csak hogy megvédje, és odalent, a lábam között valami furcsát éreztem: mintha a húgyhólyagom azonnal kiürülne, mert már nem tudok uralkodni magamon.

Aznap reggel ott, az autóspihenőben a kiabálás valószínűleg felhallatszott a kávézóba is, mert sokan összeszaladtak, köztük anya is. Ránéztem, és világos volt, hogy a szökésünk terve a férfivécé ajtajánál megfeneklett. Mint egy fúria, úgy vetette magát a tolongás közepébe:

– Hagyjátok békén a gyerekeimet, rohadékok! – kedves arcvonásai úgy eltorzultak, hogy alig lehetett ráismerni.

Gyakran szégyenkeztem a családom miatt. Úgy hordoztam magamban ezt az érzést, mint valami követ, mintha az én bűnöm volna. Éveken keresztül.

Megkértek bennünket, hogy távozzunk, mind a hárman. Visszaültünk az autóba: a bátyám szitkozódva, anyám kócosan, én sírva. Anya négyesben indított, a motor felpörgött, a kuplung csikorgott.

– Add ide azt a valamit, amit hallgatsz – parancsolón nyújtotta a kezét Niccolò felé.

Betette a kazettát a magnóba, és megszólalt egy dal, amelyet soha nem leszek képes meghallgatni. All the Small Things.

Úgy volt: aprócska dolgok voltunk, melyek sodródtak az árral az Alfasud fedélzetén.

A bátyám cigipapírt, füvet, öngyújtót vett elő, sodort egyet. Ezt gondoltam: túlmentünk minden határon. Anya oldalról rásandított, de nem izgatta föl magát.

– Nem hinném, hogy jót tesz neked ez a cucc. Én egyszer elájultam tőle.

– Tessék, szívjál egyet.

Niccolò átadta neki a cigit. Mama megrázta a fejét.

– Megvesztél? Vezetek! – de azért beleszippantott.

S aztán még egyszer. Mintha „azt a cuccot” nem is olyan régen kóstolta volna, mint ahogy azt velünk el akarta hitetni.

– Gyerünk, Eli, szívjál te is egyet – fordult hátra a bátyám.

– Viccelsz? – kérdeztem.

Még a sima cigarettát sem kóstoltam meg soha.

– Ugyan, mi bajod lenne tőle? Leheletkönnyű cucc!

Így hát szívtam egyet, rám jött a köhögés, majdnem elhánytam magam. De aztán csak adogattuk egymásnak a cigit, míg csak a szűrő maradt.

A fejem hátrahajtottam az ülésen, és nevetve erre gondoltam: milyen feleslegesek vagyunk. Ha nekimennénk a szalagkorlátnak, senkinek se hiányoznánk. A bátyám talán igen, mert van barátnője meg egy csomó barátja. De mind Biellában maradtak, már elveszítette őket. Kosarazni se járt jó ideje. Összerakta a sporttáskáját, úgy tett, mintha oda menne, aztán megkerülte a sportcsarnokot, és az Itália út melletti kis templom tövében leheveredett, mint egy mezőn, és a punkokkal tízesével szívták a füves cigit. Az már tudott dolog volt, hogy semmit sem fog elérni az életben. És én? Nekem jól ment az iskola, akár egyetemre is mehetnék majd. De volt bennem valami, ami miatt senkinek sem tetszettem. És anya?

A tizenöt év alatt, míg a gyárban dolgozott, több ezer bugyit ellopott.

Ő sem fog szeretni minket, gondoltam, nem fog tudni megmenteni. Ez az ő nem más volt, mint Paolo Cerruti, egyetemi oktató, szoftverfejlesztő mérnök, akkoriban, amikor a szoftver szó a legtöbbeknek nem mondott semmit.

Túlságosan boldogok voltunk mi, hárman, amikor vasárnap délig feküdtünk a pehelypaplan alatt. Anyával, aki úgy szorított bennünket magához, mintha még kisgyerekek volnánk. Telemorzsáltuk az ágyat, miközben egymás után ürültek a popcornos zacskók, és hat órán át néztük az MTV-t. Hibás boldogság volt ez, amit senki sem feltételezett volna egy ilyen problémás családról, mint a miénk. De most, hogy tudom, hová vezetett bennünket, még egyszer hangsúlyozom: az a boldogság nem színjáték volt, hanem igazi. És én kétségbe voltam esve ott, az autó hátsó ülésén, mert éreztem, hogy az a zavaros és fényes valami, ami összeköt bennünket, ha megérkezünk T-be, véget ér.

Aztán Genovánál egyszer csak előbukkant a tenger.

Sötétkék félhold egy alagút végén.

Feltárult előttünk, betöltötte az egész horizontot. A hídon, amely mára nem létezik, kábultan mentünk át, a ruhánk bűzlött a hasistól, az autórádióban üvöltött a Blink-182, teljesen szét voltunk esve. De a tenger mosolyra fakasztott.

Az út hátralévő részét Niccolò és én közönyösen végigaludtuk. Mindegy volt, hogy megérkezünk vagy meghalunk.

{1} Szójáték: Biellának hívják Elisa szülővárosát, a biella jelentése köznévként: hajtókar, fogantyú.

{2} Elsa Morante regénye (Menzogna e sortilegio).

{3} Cséby Géza fordítása.