Borítószöveg

„Mindenfelé gödrök, mesterséges árkok, teknőszerű mélyedések, ösvények. Mint egy felszaggatott hadszíntér évekkel később. Tulajdonképpen félhetnék is, nincs senki a közelben. Vagy éppen akkor kellene félnem, ha látnék valakit. A táj olyan, hogy ez teljesen mindegy.”

A Pontos történetek, útközben egy női elbeszélő hangján mesél a hatvanas években tett erdélyi és pannóniai utazásokról. A mű először 1970-ben látott napvilágot, a jelen kiadás az 1989-es bővített, javított változaton alapul.

„A regényben Libusként becézett főszereplőben nem nehéz Polcz Alaine alakjára ismernünk, és már a kötet élén álló ajánlás is a szerző feleségének szerepét hangsúlyozza: „Hálával A.-nak, hogy megőrizte ezeket a történeteket”. Mészöly ösztönzésére Polcz Alaine az 1960-as évektől kezdődően tudatosan gyűjtötte, magnószalagon rögzítette erdélyi és dunántúli utazásainak eseményeit, a hanganyagot Bernáth Márta gépelte le, Mészöly pedig felesége emlékeire alapozva alkotta meg regényét.” – írja a könyv keletkezéstörténetéről utószavában Márjánovics Diána.

„A szenvtelenül jegyzett párbeszédekből egyszerre kicsap az emberség, az érzelem melegsége, mely épp azért oly hiteles, mert szinte tapintható és mérhető, mint a kémcső falán kikristályosodó só. A „ponttól pontig” húzott vonalakban mindig ott a két pont egyértelmű kapcsolata, még akkor is, ha maga a világ – úgy, ahogy az író látja – képtelen határozott szabályokat adni általában a vonalak meghúzására. A leírás végsőkig vitt szenvtelensége, mely már-már Robbe-Grillet-vel rokonítja a Pontos történetek, útközben Mészölyét, csak egyik oldala az éremnek; a másik ennek épp az ellenkezője: az ócskapiacon, a vasúti váróteremben vagy a szállodai szoba éjszakai „csendéletében” az önmagára határolt tárgy és az önmagára határolt emberi gesztus a dokumentumok élességével világítja meg egymást. Ez a dokumentum-élességű megvilágítás teremt ritka valóság-atmoszférát a könyv lapjain. Ami felejthetetlen olvasmányélménnyé teszi ezt a talán nem a legkönnyebben olvasható könyvet.” – Pályi András (Jelenkor, 1971/2)

MÉSZÖLY MIKLÓS MŰVEI

Sorozatszerkesztő

Szolláth Dávid

© 1970, 1989 Mészöly Miklós

© Mészöly Miklós jogutódja

© 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítókép © Nenov/Getty Images

Borítóterv © Váraljai Viktória

Szerzőfotó © Szalay Zoltán/Fortepan

Ötödik kiadás

ISBN 978-963-518-187-2

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Hálával A.-nak,
hogy megőrizte ezeket a történeteket

…olyan vonalakra van szükségünk, melyeket nem húzhatunk meg határozott szabály szerint, csak ponttól pontig

DÜRER

UTAZÁSOK ERDÉLYBEN

Kolozsvárra utazom haza látogatóba, halottak napjára. Egyedül ülök a fapados kupéban. Az ajtó fölött félig pirosra festett, tizenötös körte világít. Már jó ideje bóbiskolok. Felnyitom a szememet. Váltókon robogunk át, az ajtó csuszkorálni kezd, végül teljesen kinyílik. Alacsony, ötven-hatvan év körüli asszony lép be a fülkébe. Szürke ruha, seszínű köpeny. A fején semmi. Őszes haja gyermekökölnyi kontyba zsugorodik össze, majdnem a tarkóján. Valami hiba van a pillantásával, talán mert bandzsít, vagy mert túl keményen néz. Kezében szatyorszerű retikül. Kérdezi, hogy szabad-e átjönnie hozzám, a másik kupéban nagyon zsúfoltan ülnek. Értem, hogy mit mond, de még mindig nagyon erős a kattogás.

„Tessék?”

Mereven nézi az arcomat. Végül úgy dönt, hogy mégsem jön át, a kalauz meg fogja büntetni.

Nem értem.

„Ez a vonat nem áll meg Szolnokig, addig már nem száll fel senki. Különben se büntetheti meg a kalauz, ha átjön, mert itt több a hely.”

Kis papírgalacsint ejt ki a kezéből, utánanéz, berugdossa az ülés alá. Megkérem, hogy ne az én oldalamra üljön, le akarok feküdni, aludni szeretnék.

Bólint.

„Én csöndben leszek. Imádkoznom kell.”

Szép, sárga bőrönddel tér vissza. Először a padlóra teszi, aztán a padra. Leül melléje. A bőrönd többszörösen át van kötözve agyoncsomózott, durva spárgával. Sokáig igazgatja a spárgaszálakat. Hirtelen feláll, két cipőjében nem egyforma a fűző.

Szája elé húzza a kezét.

„Én mégis félek.”

Veszi a bőröndöt, visszamegy a másik kupéba.

Hatalmas robajjal gyorsvonat robog el mellettünk. Látom a szikrákat. Savanyú, hűvös szag csapódik be az ablak résein.

Mielőtt elaludnék, az asszony újra megjelenik a bőrönddel. Ugyanoda ül le, ahová az előbb. A bőröndöt most maga mellé rakja. Megkérdezi, fognak-e árulni valamit a vonaton, mert úgy járt, hogy a pesti sógornője vett neki egy negyed kiló csabait.

„Ez a csabai tizenkét forintba kerül, de lehet, hogy tizennégybe. Nagyon jónak látszik, csak paprikás. Ha ennék belőle, jaj az epémnek, hat hétig beteg lennék. És csak holnap érkezem haza.”

Kontyából kihúz egy hosszú tűt, a körmét piszkálja vele, visszadugja a kontyába. Közben közli, hogy hol lakik. Valahol az északi Kárpátokban, egy faluban. Kolozsváron kell átszállnia. Nem tudja, a vonata mikor indul tovább, csak azt, hogy délután négykor szokott hazaérkezni. Mármint nem ő, hanem azok, akik utazni szoktak. Közösen kiszámítjuk, hogy másfél-két óra várakozása lesz. Amíg számolgatunk, a számokat minduntalan megismétli, halkabban ejti ki, mint a többi szót.

„Pedig szédülni fogok délutánra, most már biztos. Az éhségtől. Pedig én akartam, hogy ma induljak haza. A misére otthon kell lennem. Tudja, hogy ma van Mindenszentek? A sógornőm nem tudta. De azt mégse mondhattam, hogy nem ehetek a csabaiból. Mondjam neki, mikor olyan drága volt? Ha akarja, megmutathatom.”

Kotorni kezd a retikülben. Kis csomagokat szed elő, de még mindig nem azt, amit keres.

„Hagyja, ne keresse, ismerem jól a csabait.”

Tovább kutat, meggondolja magát.

„Jó, akkor majd megmutatom később.”

Egyenként visszarakja a kis csomagokat.

Sokáig nem néz rám.

„De kenyér, az van bőven nálam. Magának is szívesen adok, ha éhes.”

Keresgélés nélkül húz elő félkilónyi barnát, nagyujját mélyen belenyomja a belébe.

„Puha.”

„Köszönöm, van nálam is.”

Sietve elrakja a kenyeret. Kezét összekulcsolja a combja fölött, szoknyájából két tenyere közé gyűr egy darabot. Így ül, egyenes derékkal.

„Persze jobb lett volna, ha Pesten veszek valamit. Vonaton mindig drágább. Parizert vagy sajtot, abból tizenöt deka is elég. Mikor mondtam a bátyámnak, hogy vigye haza a csabait, nem akarta. Félt, hogy megint baj lesz, megsértődik a sógornőm. Most aztán dobhatom a disznóknak. Rokonok kellenének, akiknek odaadhatnám. De még jó ismerős sincs a faluban. Parizert se lehet kapni, pedig az nagyon jó nekem. Akartam is venni belőle, csak elfogyott a pénzem. Kértem a bátyámtól öt forintot, de neki sem volt, minden pénzét rám költötte. Elvitt az Állatkertbe, megnéztük a Vidámparkot. Persze, nem ültem fel semmire, hosszú szoknyában nem is lehet. Pedig kék belépőjegyet adtak. Gyönyörű város az a Pest! Én ezelőtt harmincöt évvel… Vagy huszonhat? Még háború előtt. Régen voltam utoljára Pesten. Akkor még a fiú is kicsi volt, másfél éves. Éppen miatta vesztem össze a sógornőmmel, harminc évig nem leveleztünk egymással. Most szívizomhasadást kapott a fiú az útcsinálóknál, és fekszik. Azért jöttem, mert írták, hogy látni akar. Ötszáz lej kölcsönt vettem fel, egy év is beletelik, mire megadom. Ennyibe került az utazás. De akkor is, legalább láttam, amit akartam. A Halászbástyát, Sződligetet, Dunakalászit. Persze nem tudja, hol van Dunakalászi?”

„De tudom. A Duna mellett.”

„Aztán megnéztem a színes szökőkutat, a kátránygyárat. A fiú menyasszonya dolgozik ott, az irodán, de most az is otthagyta a fiút, a bajban. Azt mondta, te is szegény vagy, én is, mire várjunk? Szerintem a lánynak is igaza van, csak az ilyet nem lehet megmondani. Egy betegnek? Az anyja úgyis eleget verte, mikor kicsi volt. Szidta az apja fajtáját, hogy a fene enné meg a vérét. Ezen vesztünk össze. »Ha nem tetszik az apja vére, add nekem.« Utána már nem aludhattam náluk, a szomszédba kellett mennem éjszakára. Másnap hazautaztam. A fiúnak a szomszédasszony mesélte el később, hogy min vesztünk össze. Most aztán eljöttem hozzá, mindenáron látni akart, mielőtt meghal. A sógornőmmel persze nem beszéltünk erről. Se ő, se én. De a bátyám, az nagyon rendes. Mikor vissza akartam adni a csabait, nem fogadta el. Abból csak baj lesz, mondta. Parizer vagy sajt, az való az én epémnek!”

„Parizer van nálam.”

„Pedig elhiheti, nekem is megvan mindenem. A lábam miatt kellett nyugdíjba mennem. Egy fatelepen dolgoztam, és mind kinyírták az ereimet. Még szerencse, hogy a házat már előbb fölépítettem. Van egy húszméteres kertem, ott minden megterem. Nekem is, a disznónak is, a kecskének is. Éppen most vettem egy disznót. Még nem választási, cuclival etettem, de most már magától is eszik. Ha ilyen kicsi a disznó, akkor olcsóbb. Szereti a burjánt. De csak akkor szeret legelni, ha ráütök, ha kikergetem a konyhából. Aki nyugdíjból él, az nem nagyon válogathat.”

Megint váltókon robogunk át, a kattogás fölerősödik. Nem törődik vele, hogy nem hallani, nyugodtan tovább beszél. Csak mikor vége a kattogásnak, akkor emeli meg a hangját.

„Tudja, én mennyit kapok? Százötven lejt. Pedig többet kellene kapnom, mert hadiözvegy vagyok, csak ezt nem vették számításba. Igaz, úgy vagyok hadiözvegy, hogy csak egy hónapot éltünk együtt, de végül mégis szerencsém volt. Nem tudtam kipróbálni a házasság nehézségeit. Behívták az uramat, aztán nem jött vissza. Nem kellett megtudnom, mi a rossz.”

„Honnét tudja, hogy rossz lett volna?”

„Tudom.”

A papírgalacsint újra felveszi az ülés alól, szétbontja, megint összegyűri.

„A házasság rossz szokott lenni. Ivott volna. Vert volna. Nekem így volt szerencsém. Ha másképp történik, talán a ház sem épül fel soha. Egy szoba, konyha, kamra. Gyönyörű, nagy ház. Különösen a szoba nagyon szép. Még nincs bevakolva, nincsenek rajta ajtók, ablakok, de gyönyörű, nagy szoba. Majdnem akkora, mint a konyha. Nyáron a konyhában szoktam aludni, az már föl van cementezve, és óriási. Öt méter hosszú, négy méter széles. El is akarták venni, nagyon jártak utána. És ha nincs szerencsém, meg is kapták volna. Vagy a konyhát, vagy a kamrát. Mert télen a kamrában lakom, ott már van rendes ajtó meg ablak, a konyhában csak ideiglenes. De nagyon jól megvagyok a kamrában, három méter hosszú és két méter széles. Egy kis ágy van benne, azt jó magasra fölvetem dunyhával. Elfér a tűzhely meg egy kis asztal. Irigyelni is lehetne engem. Befűtök, nem kell sok tüzelő. Világítani se kell sokat, este korán lefekszem. Ezért is jártak a nyakamra, azt hiszem. És már úgy is volt, hogy elveszik a kamrát. Minek nekem a kamra, mikor ott az a nagy konyha. Egyszer télen jött az illető, a konyhát akarta elvenni, de látta, hogy a vödörbe befagyott a víz, az ablakok zúzmarásak. Aztán nem jött többet. Pedig fájt a foga rá, öt méter hosszú, négy méter széles a konyhám.”

Nyitva marad a szája. Mintha fülelne. Engem figyel, hogy csakugyan ébren vagyok-e. Óvatosan megböki a csípőmet.

„A hidakat is megnéztük Pesten. Gyönyörű széles meg hosszú hidak vannak a Dunán. Kétszer végigmentünk a Szabadság hídon, oda meg vissza. Otthon nem szoktam szórakozni járni. Csak a templomba. Azért is szeretnék időben hazaérni, hogy a hatórás misét még elérjem.”

Újra kiszámítjuk, mennyit kell várnia Kolozsváron. Közben megint félni kezd, hogy a kalauz megbünteti. Megnyugtatom. Utána feltűnően sokáig hallgat. Indítványozom, hogy aludjunk egy kicsit. Mindenképpen rám akarja teríteni a köpenyét. Megköszönöm, nem fogadom el.

„Akkor jó. Majd később, ha fázni kezd.”

Felkuporodik az ülésre, maga alá préseli a lábát. A bőröndöt is közelebb húzza. Az ablak felé fordul, lerángatja az akadozó vászonfüggönyt. Hosszasan imádkozik, szemben a lefüggönyözött ablakkal.

Nem tudom, mennyi idő telik el. Alszom.

Bejön a magyar kalauz, nézi, szálltak-e föl Szolnokon. A határ felé közeledünk. Az asszony izgatott lesz. Most a kalauzt faggatja az átszállás felől. A kalauz nagyothall, kimegy. Én is ki akarok menni. A táskámat is magammal kellene vinnem – zsebkendő, fésű, kölni, púder. De restellem az asszony előtt, nem akarom, hogy bizalmatlanságnak vegye. Inkább otthagyom az ülésen. Amikor kilépek, visszahúz, kezembe nyomja a táskát.

„De hiszen csak ketten vagyunk.”

„Azt sose lehet tudni”, s fogát rászorítja felső ajkára.

Amikor visszamegyek, azon tűnődünk, járnak-e még a büfések. Adnék neki pénzt, hogy vegyen valamit. Sokáig töpreng, hogy elfogadhatja-e. Végül elveszi a tízforintost, összehajtogatja, a hajtás élére ráharap.

Kinéz a folyosóra.

„Nem jön senki.”

„Akkor megesszük az én útravalómat.”

Nylonzacskóban két zsemle, parizerrel, vajjal, néhány alma. Erre előveszi a csabait, megmutatja, kínál belőle. Nem fogadom el. Az egészet nekem akarja adni, nem fogadom el.

„Jó, akkor majd később”, és sietve elcsomagolja.

Előveszi a barna kenyeret. Mutatja, hogy nincs fölszeletelve. Biztat, hogy csak szóljak, ha éhes vagyok. Elcsomagolja. Először az egyik zsemlém után nyúl, aztán mégis a másikat veszi el. Csendesen eszünk. Szétnyitja a felébe vágott zsemlét.

„Ez való nekem. A parizer.”

Evés után újra lefekszem aludni. Megint felkínálja a kabátját. Elég meleg van a fülkében, túlságosan is meleg. Az asszony összekuporodik, tovább imádkozik.

A határnál ideges köhögés vesz erőt rajta. Halkan, kitartóan köhög. Hosszan áll a vonat. Amennyire a köhögés engedi, egy történetbe kezd, hogy miért kell vigyázni a csomagokra.

„Azért tartom magam mellett a bőröndöt, mert akkor hozzáér a sarkam vagy a könyököm. Ha valaki elhúzza, azonnal fölébredek. Már az is előfordult, hogy imádkozás közben elaludtam.”

„De csak ketten vagyunk a kupéban.”

„Azt sose lehet tudni. Egyszer láttam Váradon egy törpét, ajánlkozott, hogy majd ő fölsegíti a csomagot. Előrement a bőrönddel, a másik oldalon meg leszállt, eltűnt a tömegben. De ott persze már nem volt törpe, ott már ki tudta húzni magát. Hiába sírt az asszony a bőröndje után.”

Egy órája veszteglünk. Az asszony változatlanul köhög. Az ablaknál áll, és részletesen tudósít, hogy mit lát.

„Egy katona sétál itt lent. Most idenéz, és meglátott. Azt láthatja, hogy mit csinálunk, de azt nem tudja, mit beszélünk. Most visszafordult. Mit akar csinálni azzal a nagy kővel? Semmit se csinál vele. Most benézett egy sötét kupéba.”

Hirtelen felém fordul.

„Nagyon szeretnék már otthon lenni. Otthon biztonságban érzi magát az ember. Ha nem veszik el a kamrámat meg a konyhát, akkor boldog vagyok. Dolgozni kell, az a fontos. Valamit kell csinálni az életben. Én dolgozom, aztán elmegyek a templomba.”

Néhány embert leszállítanak a vonatról, bőröndökkel. Köztük egy kisgyereket is, a szüleivel. Ettől teljesen elveszti a biztonságát.

„Csak így… egy kisgyereket… mikor még bőröndje sincs…”

Már a szomszéd kupéban dolgoznak a vámosok.

„Én igazán nem viszek semmit, az ember mégis fél, hogy nem tetszik nekik valami.”

Igyekszik visszafojtani a köhögését, nem tudja. Mikor belépnek a vámosok, azonnal felugrik. Ki akarja nyitni a bőröndöt, nem boldogul a spárgával. Segítek kibogozni. A vámos fekete kesztyűben túr bele a sárga bőröndbe. S közben már rám néz.

„A magáé?”

„Nagybőrönd. Neszesszer.”

Nem kívánják megnézni. Kimennek. Az asszony még nyugtalanabb, mint előbb.

„Miért nem akarták megnézni a csomagjainkat?”

„Nem tudom. Látták, hogy nem vagyunk gazdagok.”

„De magán nem látszik!”

„Magán sem látszik a szegénység.”

„Nem is vagyok szegény. Engem irigyelni is lehetne.”

Sértett a hangja, nem szól többet. Kerüli a pillantásomat. Mikor elindul a vonat, újra lefekszem. Aludni próbálok.

Arra ébredek, hogy mocorog. Kinyitja a bőröndöt, alsószoknyát vesz elő, a fején keresztül belebújik, spárgával derekára köti a szoknyája alatt. Aztán egy szvettert vesz föl, arra egy flanelpongyolát. Végül a seszínű köpenyt.

„Milyen jó, hogy nem kértem el.”

„De én odaadtam volna! Ha takarózik vele, nem húzom le magáról.”

Újból lekuporodik, a lefüggönyözött ablak felé fordul. Halk mormolással imádkozik.

Elalszom. Már virrad, mikor fölébredek. Mind a ketten éhesek vagyunk. Kínál a barna kenyérből.

„Köszönöm, most már hamarosan megérkezünk.”

„Az igaz. De előttem még hosszú út van délutánig.”

Jól megnéz az erősödő, nappali fényben.

„Azt hittem, sokkal fiatalabb.”

Bal kezéről hiányzik a nagyujja. Nézem egy darabig, hogyan mozog ezzel a kezével. Végül mégse kérdezek semmit. Közeledünk Kolozsvárhoz, már látjuk a várost. Megszorítja a térdemet.

„Biztos nem lesz hordár.”

„Majd várok, ameddig találok.”

„Nem érdemes, inkább segítek én.”

„De hová tesszük addig a maga bőröndjét?”

„Majd a hátamra szíjazom.”

Lebeszélem.

Befutunk a pályaudvarra. Azonnal jön a hordár. Az asszony rá akar venni, hogy menjek a hordárral, ne hagyjam egyedül.

„De hiszen száma van. Ha följelentem, megtalálják.”

„Csak akkor már üres lesz a bőröndje!”

Izgatottságában két kézzel meglök, majdnem felbukom.

„Siessen utána!”

Ezzel búcsúzunk.

A pályaudvar előtt taxit fogadok. A taxi valamilyen okból a mellékutcákon visz. Hideg a hajnal, látszik a lehelet. Egy üres padot látok, tompán fénylik rajta a hóharmat. Egy kis tér közepén virággrupp. A grupp szélén cigány nő, cigány férfi fekszik összekuporodva. Ott töltötték az éjszakát.

Megérkezem. Nagyon korán van még, rossz lelkiismerettel csöngetek be. Közelről nézem a fa udvarkaput, a réseket. A kapu deszkáin is tompán fénylik a hóharmat. Az utca üres. A ház sarkánál utcaseprőforma, idősebb férfi fordul be, elindul felém, a kerítés mellett. A szájában pipa. A pipa feje lefelé van fordítva, de azért így is füstöl. Megáll mögöttem, nézi, hogy nyitnak-e ajtót nekem.

„Nem esik ki a tűz a pipájából?”

Románul válaszol.

„Csak akkor fordítom meg, ha esik az eső.”

A kapu deszkarésén belátok az udvarra. A színes kerti asztal, székek oldalra dőlve feküsznek a csupasz bokrok között.

Mondja anyám, hogy menjek el Ilonkához, a tejeshez, vigyem el neki a gyógyszert. Vasárnap délután van. Erősen havazik.

„Nem is, ne vidd el, csak mondd, hogy jöjjön ide, megvan a gyógyszer. Tudod, hol… itt az utca sarkán, abban a régi, sárga házban.”

Eddig két szobájuk volt, most csak egy. Tavaly idegen házaspárt költöztettek az első szobába, rajtuk kell keresztüljárni. Halkan utánam szól.

„A gyógyszert ne mondd, ha kérdezik…”

„Kicsoda?”

„Nem kell senkinek…”

„De Ilonkának muszáj…”

„Annak igen, de másnak nem.”

Az asztal szélébe kapaszkodik. Mióta operálták, nehezebben jár. Egy dugót vesz észre a földön, lehajol, hajcsatja a csipketerítő szélébe akad. Csak egy kis váza dől el. A dugót beteszi a vázába.

„Minden áthallik” int az ajtó felé. „Nem kell mondani.”

„Jó, nem mondom. Csak Ilonkának.”

Apám kilencvenkét éves. Erzsikéék (az idegen házaspár) apám halála után a belső szobát is maguknak szeretnék. Az a tervük, hogy kiigénylik, s anyámat Vízaknára, a testvéréhez költöztetik majd. Erős vazelinszagot érzek, mikor belépek, a kilincset kis huzat rántja vissza. Az ablakon nincs függöny. A szemközti ház udvarán két fiú piros fotelt cipel, katedrálüveges ajtón zörgetnek be. A szoba jobb oldalán keskeny dívány, itt fekszik a férfi, felhúzott térdekkel. Szól a rádió. A másik oldalon dupla rekamié, ott Erzsike fekszik, olvas, a haja sárgásan őszül, feje alatt frottírtörülköző. A férfi a mennyezetet nézi. Középütt két egymáshoz tolt asztal, ugyanaz a szériatípus, egyik anyáméké, másik az övéké. Mindegyiken száröltéses terítő, anyám varrta az egyiket, Erzsike a másikat. Egyik nap segítettem takarítani, és összecseréltem a kettőt. Nagyon meglepődtek; lehetőleg nem nyúlnak egymás terítőjéhez. A kijárat előtt megbotlom a szőnyegben, Erzsike idegesen köhint.

„Vigyázz, szívem, ott lyukas a padló…”

Fejét eltakarja a könyv. A férfi közben felült. Álmosítóan meleg van, a dívány alól papírba csomagolt motoralkatrész lóg ki. Igyekszem halkan visszaengedni a kilincset.

Az előszobában nyitva találom Márta ajtaját. Azonnal észrevesz bentről, behív. Valamikor övék volt a ház, aztán elvették tőlük. Most már tizennegyedik éve özvegy. Neki is egy szobája maradt, biedermeier bútorok, kristálycsillár, hangulatlámpa, fali olvasólámpa. Aztán még egy csillár. Valamennyi körte ég. A hó annyira erősen világít, hogy sárgának hat a villanyfény. Itt a kandallóba vezették be a gázt, a sustorgó hang betölti a szobát. Mégis hideg van. Márta keze is hideg. Az első napokban zavart a sustorgó hang, most már nem. A felső ablak nyitva, a kert a Szamosra néz. Hosszúkás, rendezett kert, a szomszéd tűzfalának fut neki. Behavazott tujabokrok, gyümölcsfák. Néhány narancsosláda az Alimentarából,{1} tele téglával. Szalmába tekert kerti csap, sóval körbehintve. Mártán szürke szoknya, fehér csipkés ingblúz, pulóver. Éppen bibliaórára készül.

„Nincs kedved…? Nálunk, unitáriusoknál ez nagyon szép szokott lenni. Hozzászólhatunk, vitatkozhatunk… Egészen modern. Most már a vallást is csak modernül lehet csinálni.”

Túlzottan kicsi zsebkendőbe fújja az orrát. Az asztalon cigaretta, bizonytalanul megkínál.

„Rágyújtasz?”

„Köszönöm… én is sietek.”

Végül mégis kiveszek egyet, sokáig nyomkodom. Délelőtt elég sokat beszélgettünk, most inkább hallgatunk. Élére hajtogatott fehérneműket rakosgat a fotel támláján, újracsoportosítja őket. Valahol harang szól, frissen behallatszik. Régi divatlapokat nézegetek. Sok modell ki van vágva, mások megjelölve piros ceruzával. Később éles csattanásra rezzenek össze; Márta felszisszen.

„Ez mindig megijeszt…!” mondja.

Kezében agancsnyelű kés, véletlenül megnyomta a pöcköt, a pengéje kipattant. Férje szerette az ilyen patentholmikat.

„Volt lépés- meg magasságmérője is, de azt elajándékoztam már… Nem tudom, hogy került ide a fehérneműk közé.”

Megvárja, míg elnyomom a cigarettát; aztán papírszalvétára önti a hamut, zacskószerűen összesodorja, így dobja a papírkosárba.

„Sétálni mész?”

„Nem… csak ide a sarokra.”

„Hogy? Megérkezett a gyógyszer?”

„Nem tudom… Azt hiszem. Anyám akar beszélni Ilonkával.”

Mintha nem nagyon hinné, mosolyogva megcsókol. Kint Erzsike férjével találkozom össze. Kedvetlen, borostás. Pillanatra megállok a tükör előtt.

„Látja, még mindig itt vagyok…”

„El kell söpörni a havat” mormogja. „Pedig szeretnék egy kicsit sétálni.”

„De hát miért nem mennek?”

„Miért! Mert a feleségem sehová se akar…”

Erős torokhangon beszél, mintha provokálni akarná Erzsikét. Valószínűleg minden szót hall a rekamién.

„De hát mikor, ha vasárnap se? Pedig kell valami meglepetés az embernek…”

„És egyedül nem mehet? Vegyen virágot, cukrászsüteményt… Akkor sétált, és meglepetést is hozott.”

Kicsit bambán néz. A seprűt hóna alá húzza.

„Jókat tetszik mondani! Csak az a baj, hogy sose szerettem a havat… De még nem volt tél, hogy ne esett volna.”

A kapuig együtt megyünk, ott utánam szól.

„Tudja, hogy hol a sárga ház? Mindjárt az első sarkon…”

Biztos meghallotta az ajtón keresztül anyám utasításait. De azért bólintok, hogy tudom. A seprűnyéllel mutatja, hogy merre menjek. Az út nem hosszú odáig, alig öt perc. Egy padlásablakból kutya ugat, fölnézek, nyakam körbe nedves lesz a gallértól. Sűrűn esik. Játékdobozok oldalán ábrázolják így a havazást.

Anyám elfelejtette mondani, hogy két sárga ház van a sarkon. Bemegyek a nagyobbikba, az emeletes. A lépcsőház sötét, bent kocka alakú udvar, jobbra kopott toldaléképület. Gondolom, itt lakik Ilonka. Próbálom kitalálni, hogyan lehet tejes. Itt városon nem tarthat tehenet, az se valószínű, hogy falura jár ki. Tejboltban árul? Vagy tejkihordó? A toldaléképületnek magasan nyílik az ablaka, mint egy vécészellőző, csak nagyobb. Az ajtó végig deszkázott, nem lehet belátni. Bezörgetek. „Cine-e?”{2} szól ki egy hang. A férje? Úgy tudom, Ilonka magyar; de lehet, hogy román. Azért még hívhatják anyámék Ilonkának. Az ajtó belső szárnya üveges, negyven év körüli férfi nyit keskeny rést. Kockás flaneling van rajta, csizmanadrág, gyapjúharisnya. Hirtelen túl nagy helyet kínál, hogy belépjek. Cementes szoba, középütt deszkaasztal, rajta kibontott újságpapír csomag, kolbász és májas. Hosszú dróton csupasz villanykörte, az ablaknál vaságy, alatta fehér betétes cipő. Az ajtót nyitva hagyja, a huzatban állunk. Próbálom románra fordítani a szót; de hogyan mondjam, hogy „tejes”? Magyarul se nagyon értem, mi az: „Ilonka, a tejes.” Valahogy így fordítom le: „Ilonkát keresem, aki tejjel foglalkozik.”

„Nem ismerem” mondja, és kinéz az udvarra. Oldalt visszanéz. „Nincs itt nagy füst?”

„De… elég nagy. Ilyen sokat cigarettázik?” Kályhát sehol se látok, a szoba szokatlanul hideg. „Nem tudja, lakik itt…?”

„Nem tudom.”

„Vagy kérdezzek valaki mást…?”

„Azt tessék inkább. Vasárnap otthon vannak.”

Újra az ajtóban áll, várja, hogy békén hagyjam. Átlósan vágok át az udvaron. Gömbölyűre metszett bokrok, néhány szögletes grupp, kiszáradt díszfenyő. A férfi most csukta be az ajtót, hallom a nyiszorgást. Találomra felmegyek a lépcsőn, ez egy másik udvarra vezet át. Körbe vaskorlátos gang, a sarokban betonállványos poroló. A gang végén valaki hamut szór ki, tele van parázsszemcsével. Gyapjúsapkájáról előrelóg a bojt, a kék melegítőben túl gömbölyű, nagy a feneke. Talán mégis inkább nő. Mire odaérek, bemegy az ajtón. Kis tétovázás után a szomszéd lakásba kopogok be. Közben veszem észre, hogy az ajtó csak be van húzva, rézsút belátok. Gyermeklárma, zsírsistergés hallatszik ki, az ajtó éle felébe vág egy tükröt. Pongyolás asszony jelenik meg, az arca izgatott, piros. Szőkített bajuszán finom lisztpor. Nem érti, mit akarok.

„Tejes? Miért tejes?”

„Pontosan én se tudom… Talán tejkihordó?”

„Vasárnap?”

„Miért… csak hétköznap lakik itt?”

„Vasárnap nincs tejkihordás” mondja.

„De én nem is tejért…”

Határozottan int.

„Itt nem lakik, kérem. Itt csak mi lakunk.”

Ahogy becsukja az ajtót, halk suhogást hallok. Valószínűleg a hó csinálja. Tanácstalanul fülelek. Pár lépéssel tovább újabb lépcsőházbenyíló, ez visz föl az emeletre. Annyira sötét, hogy nincs kedvem nekivágni. Lefelé indulok el, ott ég egy gyönge körte; s váratlanul újra az utcán találom magamat. Csak most jövök rá, hogy a háznak alagsora is van, több alagsori ablak, de csak egy lakásajtó. Ez felkelti a kíváncsiságomat. Öt lépcsőn kell lemenni, mint a tűzifaárusokhoz. A súrolt deszkalépcsőkön szőnyeg, bársonyszerű anyagból, rojtjai gondosan ki vannak fektetve. Akár egy süllyesztett oltár. Az ajtón gombos rézkilincs, fönt lánccal kikötött lábtörlő, de már félig a járdán. Az ablakok sötétek. Nem is próbálok bekopogni; anyám említette, hogy Ilonkának udvari lakása van. S ez biztos nem az. Elsétálok a sarokig, bámészkodom. Kis idő múlva egy asszony jön a túlsó oldalon, öregesen átbotorkál az úttesten, és a lábtörlő alatt keresgél. Azonnal észreveszi, hogy nézem. Gyorsan úgy tesz, mintha a cipőjét tisztítaná, és közben húzza ki a kulcsot a lábtörlő alól. Utána kibújik a cipőből, és harisnyában megy le a lépcsőn.

Már erősen sötétedik. Megpróbálok a szomszéd sárga házban érdeklődni. Kiderül, hogy az is emeletes hátul, csak az utcai frontja magasföldszintes. Udvara kicsi és zsúfolt, az emeletre faragott lépcső vezet föl. Minden hely ki van használva. Több kerti törpe, kőváza, miniatűr sétaösvény, fáskamra, tyúkketrec. Csak a fal mellett van kitaposott járás. A hótól minden púpos. Egy barna ajtón kopogok be. A névtábla hiányzik, helyén festetlen folt, tele rajzszöggel. Bent hangosan szól a rádió, nem hallják a kopogást. Benyitok. A belső ajtó is üveges. Nagy méretű, erősen kivilágított szobába látok be. Két ágy, egy sarokra állított dívány, mindegyiken egy meztelen fiatalember fekszik, úgy-ahogy betakarva. A lámpa pléhernyős, kívül kék. Szemben hatalmas tükör, négy sarkában műrózsák. Az asztalon halomban a piszkos tányér, poharak, üvegek. A földön is kenyérmaradék. Egyikük éppen ki akar ugrani, a másik rákiált, erre ordítva bújik vissza. Most veszik észre, hogy az ajtó mögött állok. Szeretnék visszafordulni, de már intenek, hogy lépjek be. Udvariasan köszönnek. Nem a rádió, egy magnetofon bömböl a mosdón. Mondom, hogy kit keresek; nevetve néznek össze.

„Tejes? Olyan még nem járt itt.”

Én is elmosolyodom. A dívány alatt sárga foltos macska nyalogatja a szerveit, kis szünetet tart.

„Igaz, hogy esik kint a hó?” kérdezik.

„Azt hittem, ismernek valami Ilonkát…”

„Ilyen nagy hóban? Fázunk kint!”, nevetnek újra, aztán pisszentve figyelmeztetik egymást. Váratlanul leáll a magnó. Meglepetten néznek rám. A fiú, a díványon, mélyen hátranyúl a fejpárna mögé. Magyarul szidja a macskát. Két társa román, azok mondják, hogy a macska mindig kirángatja a dugót. Végre sikerül visszadugni, a magnó újra bömböl. Egymás közt vitatkoznak, de nem nagyon értem.

„Az alagsorban!” ordítják. „Az az asszony mindenkit ismer…”

„Hol? Ahol az a szőnyeg…?”

„Az…”

„De az egy másik ház…”

„Persze… de egy folyosón innét is át lehet menni… van ott is udvar!”

Ahogy indulok kifelé, még egyszer utánam kiáltanak.

„Tényleg esik a hó?”

Jó tágasra nyitom az ajtót, hogy lássák.

„Szerintem igen.”

Röhögve húzzák magukra a takarót, közben a macska kiiszkol. Kint egyszerre megüt a csend; mint a rövidzárlat. A macska hasig süppedve mászik át egy gruppon, farka árbócként föláll. Kimegyek az utcára. Egy teherautóról olajoshordókat gurítanak le, távolabb nyers hasábokból rakott máglya ég, kucsmás munkások állják körül. A kettő között nincs összefüggés, mégis valamilyen közös készülődés benyomását keltik. A tűz felé kerülök, és nézem, hogyan olvad a hó. Szemlátomást fogy, mégse tudom rajtakapni, hogy pontosan mikor, csak a kész eredményt tudom észrevenni. A munkások olténiai tájszólásban beszélnek, s meglep, hogy milyen szép.

„Fázol?” kérdezik.

Megrázom a fejemet. A hordók tompán dübörögnek, kabátzsebemben kis papírdarabot gyűrök. Valami régi számla, még Budapestről. Bedobom a tűzbe.

„Mit dobtál ide?” nézik gyanakodva.

Szégyenlem megmondani, és gyorsan visszaindulok a sárga ház felé. Megkönnyebbülök, mikor az alagsori lakáshoz érek. Sokáig tisztogatom a cipőmet; de kopogtatnom nem kell. Sovány, ötven év körüli nő nyit ajtót, homlokán körbekötött szalvéta.

„Hozzám…?”

„Igen, érdeklődni…”

„Tessék” mondja készségesen. „Biztos kereste a csengőt.”

„Nem… mindjárt jönni tetszett.”

„Én mindig gyorsan… meghallom, ha valaki lábat töröl. Még jobb is a csengőnél. De muszáj volt lánccal kikötni, már kétszer ellopták.”

„Mégis ott tartja a kulcsot?”

Megrezzen.

„Hol?”

„A lábtörlő alatt.”

Elmosolyodik. Lassan becsukja az ajtót.

„Maga állt ott a sarkon?”

„Igen… de nem szándékosan.”

„Az se lett volna baj” legyint. „Az nem az igazi kulcs. Hamis kulcs, amit oda szoktam rakni.”

Némán hellyel kínál. Összekulcsolt kézzel leül.

„Nagyon szép lakása van…”

„Igen, én is azt hiszem. Csak hideg még… most fűtöttem be. De mindig így van, ha vasárnapos vagyok.”

„Olyan a beosztása?”

„Cukrászdában. De már nem is tudnék piszkos helyen… Aki cukorral dolgozik, annak kialakul az ízlése.”

A falon kézzel festett, apró minták; a padló aranysárga, mint egy ápolt gyúródeszka. Az asztalon habkőfeszület.

„Nem mondom, szeretek bent is, de azért örülök, ha hazajöhetek. Pedig már a lányomat is fölneveltem, mégis itt hagyott magamra…”

„Férjhez ment?”

„Nem. Másképp költözött el” fordítja félre a fejét. „Az évfordulóján szoktam csinálni egy tortát, tizenhét gyertyával. Csak most félek, hogy rippás leszek. Ő is azzal kezdte…”

„Rippás?”

„Dél óta ég az arcom. Azt hiszem, lázam van.”

„Látja, én meg zavarom most…”

„Engem igazán nem!” áll föl hirtelen. „Még mosni is akarok máma. Azt csak úgy hiszik, hogy rövid a délután… Pedig sok mindent lehet csinálni estig.”

Közben kibont egy könyvet selyempapírból, becsúsztatja a sublótterítő alá. Utána újra felém fordul. Kérdezem, hogy ismeri-e Ilonkát.

„Hát persze!” lepődik meg. „Itt a szomszéd udvarban… Őt keresi?”

„Ahol a falépcső van?”

„Ott, ott, csak szemben… De itt mindenki eltéved. Eredetileg két ház volt, most mégis egynek számít, udvar meg három tartozik hozzá…”

„Valami három fiatalember küldött ide…”

Idegesen vág közbe.

„A férfiak mind hülyék! Menjen csak nyugodtan…”

De látom, hogy tartóztatna, a sublótnak támaszkodik.

„Nem tud valami jó szert?”

„Sajnos, nem tudom, mit lehet itt kapni…”

„Az nem baj, azokat ismerem én. Maguknál mit használnak?”

„Nálunk?” Tűnődve a kesztyűmet kezdem felhúzni, kicsit szűk. „Pedig van ám… Valami jó megelőző gyógyszer.”

„Még ha tabletta volna! De akkor már inkább a sós víz… Nem szeretem az idegen gyógyszereket.”

Észreveszi, hogy újra le akarom húzni a kesztyűt.

„Hagyja… ha nincs, hát nincs. Most jobb, ha nem fog kezet velem”, és az ajtóig hátrál.

Az ajtóból visszanéz a habkő feszületre.

„Higgye el, nehéz a magamfajta nőnek… Pedig a cukrászat tiszta szakma. Mignonok, torták… A lányommal nem nagyon ettük, de szerettük nézni, mikor elkészült. Most aztán…”

Búcsúzóul megsimogatja az arcomat.

Kint még lobog a tűz, a munkások elmentek, a teherautó sincs ott. Már csak pilinkézik a hó. Visszamegyek a falépcsős udvarba, a macska a barna ajtó előtt ül, összegömbölyödve. A fáskamra mögött találom meg Ilonka lakását. Üveges ajtó, de csak derékmagasságtól fölfelé, alul deszka. A lakás egy szintben van az udvarral. Ahogy a fénysávban megállok, bent Ilonka is megáll, fölemel egy vekkert, a füléhez tartja. Hirtelen megfordul. Nem tudom, mennyire lát engem, de biztos nem olyan élesen, mint én őt. Anyámmal lehet egyidős, ugyanolyan kövér is. Csillagmintás, fekete ruha van rajta, arcán ijedtség. Amikor benyitok, s bemutatkozom, szívéhez szorítja a vekkert.

„Jézusom, most állt meg! Én meg éreztem, hogy valaki benéz… A fejem szétmegy, olyan vasárnap ez. Reggel felhúzom, délutánra meg megáll…” Közben kedvesen beljebb tessékel. „Látja, édes, mindig együtt jár a baj… A férjemnek májgyulladása van, most aztán drukkolhatok, hogy a munkahelyén kapta-e, mert biztos leszázalékolják. Régóta beteg, mégse gyógyul, szerintem ezért is vitték kórházba…”

„A százalékolás miatt?”

„A lányom meg elutazott a nővéremhez, de még cédulát se hagyott az idétlen! Hazajöttem, senki, szaladtam a mentőkhöz, rendőrségre… Ilyen éjszakát csináltak! Másnap tudtam meg, hogy a saját lábán ment a kórházig… Csak éppen cédulát nem tudott írni?”

Tétován néz.

„De hát mit gondolt a szerencsétlen? Csak úgy szó nélkül? Most meg már nem is beszélhetek vele, fertőző osztály…”

Barna tonettszéket húz közelebb, az asztalon bolyhos terítő. Ugyanilyen bolyhos kézimunkák a falon is, szekrény helyett fehér konyhakredenc. Egy pohárból szórakozottan visszaönti a vizet a kancsóba.

„Vagy lehet, hogy másért nem engedtek be…?”

„Nem… azt nem hiszem. Csak, tudja, a fertőző kórház…”

S mondani kezdem, hogy megérkezett a gyógyszer. Fáradtan felcsillan a szeme.

„Végre valami jó… Már azért is mentem el hazulról, mert nem tudtam itthon ülni. Csak ez az idegesség folyton… De még szerencse, hogy hazajöttem, legalább maga megtalált.”

Kicsit elhallgat, közben újra megrázza a vekkert.

„És az… attól biztos meggyógyul?”

„Igen… az a legjobb a májgyulladásra.”

„Pedig hogy sírtam akkor! Meg a falakat néztem… Én csináltam a kézimunkákat is” mutatja. „Mindegyiket más színnel… De ezek még cédulát se tudtak írni, a piszkok! Már nem is gondoltam rá, hogy lesz valami jó…”

Nem nagyon látszik, hogy örül; tovább ütögeti a vekkert. Kicsit hozzáérek a vállához.

„Az a fontos, hogy élnek, Ilonka. Most már nyugodtan aludhat. Attól nem lesz jobb, ha maga sem alszik.”

Üresen bólint.

„Az igaz. Vasárnap délután mindig aludni szoktunk. Az uram a lányommal a díványon, én meg itt az ablaknál…”

Csak most kezd el sírni. Egész a kapuig kikísér. Mielőtt elbúcsúznánk, begombolja a kabátom felső gombját.

„Köszönöm, hogy eljött, édes. Mondja meg anyukának, hogy holnap átmegyek… Csókolom anyukát!”

Kis szél fúj, de már nem esik a hó. Egy barátnőmet szeretném még meglátogatni. Újból megkerülöm a sárga házat, és egy mellékutcába térek be, ez vezet ki a főtérre. A Mátyás-szobornál teljes fényben világít a színes égőkkel teleaggatott fenyőfa. Nemcsak égők, hatalmas dobozok is lógnak az emeletmagas fáról, és azok is színesek, mind különböző formájúak. A fa körül vaskos léckerítés; még nem kezdődött meg a karácsony helyett rendszeresített fenyőfaünnep. A szobor mellett tűzoltólétrás autót túráztatnak, biztos arról díszítették a fát. A kerítést nagy csapat gyerek állja körbe, mereven bámulnak fölfelé. Kérdezem tőlük, hogy mi van a dobozokban; mondják, hogy semmi.

Innét már nincs messze Éváék háza, a fenyőfa csúcsa odalátszik. Százötven éves épület, a lépcsőház sötét. Pár évig én is itt laktam gyerekkoromban. Petróleumlámpa világított a fordulónál, oda volt drótozva a falhoz, de Éváék cselédje utált petróleumot önteni bele, annyira kényelmetlen helyen lógott. A búráját többször ellopták. Volt egy háromszögletű faláda is, tele homokkal, s akik fogkezelésről jöttek, azok használták köpőcsészének. Mi, gyerekek is ide jöttünk köpni.

Kopogtatás nélkül nyitok be hozzájuk. Az előszoba sötét, a hall is, csak a belső szobában ég a villany. Éva a szoba közepén áll, hunyorogva nézi, hogy ki közeledik.

„Libus!” kiált fel, és kitárja a karját.

Azonnal leültet, cigarettával és édességgel kínál. Szól a rádió; Mari, a lánya a tévé előtt térdel egy párnán. Megcsókol ő is, de vállam fölött a képernyőt nézi. Csinos, tizenhat éves, az arcán ugyanott van anyajegy, ahol az anyjának. Éva határozott, gyors válaszokat ad, mikor érdeklődöm. Pár éve föliratkoztak izraeli kivándorlásra, de azóta húzódik az ügy. „Ha még akkor… De most már? Fáradt vagyok. Nem lehet évekig se itt, se ott élni.” Meséli, hogy Mari tavaly lett először szerelmes, Konstancában. Nagyon fehér bőrű, hiúságból vörösre égette magát a plázson, csak hogy utolérje a fiút. Foszlott a bőre a szakszervezeti búcsúesten. Konstanca óta szégyelli, hogy feliratkoztak; idén titkár lett az ifjúsági szervezetben.

Nem sokat változott a lakásuk. Empír bútorok, ezeket még a nagyapjától örökölték. Szövött gobelinkép, negyven éve is ott lógott. Az ablakhoz közel hosszúkás asztal, négy székkel, ezt se mozdították el a régi helyéről. Az ablak nem túl nagy, enyhén boltíves. Régimódi, alacsony emelet, a túlsó járdáról belátni. Az ablakon színtelen nylonfüggöny. Jobboldalt intarziás tálalószekrény, baloldalt empír dívány, ezen ül az édesanyja. Combnyaktörése volt hat hete, egy legyet akart leütni, és elesett. Most már járhatna, de nem akar vagy nem mer. Ernyedten ül, az arca pergamenszerű. Két karját maga mellett lógatja, kicsit hátradől, párna van a háta mögött. Kedvetlen mosollyal néz.

„Látja, csak így vagyok. Jó fiatalnak lenni. Én csak így leszek már.”

Odafordul a lányához.

„Adj egy párnát a karom alá.”

Éva udvarias tárgyszerűséggel szolgálja ki, nem néz rá, nem is mosolyodik el. Mozdulatai ügyesek, érzi a kar súlyát, fáradtságát, csak annyit hajlít rajta, amennyit kell. Jó kézügyessége van, ő csinálja a legszebb fogakat a városban. Háború előtt az egész házat ők bérelték, a földszinten műhelyek, technikusszobák, fönt a rendelő. Az apja mellett tanulta ki a szakmát.

Nagy esemény volt, mikor fürdőszobát csináltattak. Most ott főzzük a törökös kávét. Alig három négyzetméternyi terület, szellőzőnyílása nincs, a szoba és a szomszéd lakás beugrójából csípték le. A fürdőkád mellett kis gázfőző, Éva a kád szélén ül.

„Tegyek bele előre cukrot?”

Kezében ezüstkanál, a kád fölött bugyik, csöpög belőlük a víz. Egyszerre kezdünk nevetni. Szép porcelánnal terít a szoba alkóvos részében. Tizenhat éves koráig ő aludt itt egy összecsukható ágyon, aztán Mari került az alkóvba.

„Most ugyan kitettem a külső szobába, cseréltek anyuval, mikor eltörte a combját.”

Az alkóvot függöny választja el a szobától. Mutatja, hogy ha kinyújtja karját az ágyból, eléri az anyja fejét.

„De hogy te mennyit lármázol éjszaka, Rózsi!”

Az anyja vállat von.

„És folyton maga alá pisil, nagyon haragszom rá. Mikor az ágytálat adom, meg se mozdul, pedig mondom neki, anyu, hát legyen irgalom benned a lányod iránt, látod, hogy nem bírlak, emeld meg egy kicsit a segged. És akkor nagy nehezen megemeli.”

Figyelmesen nézik egymás arcát.

„Nem így van, Rózsi?”

Az anyja megint vállat von.

„Ezt szoktad mondani.”

Éva felém fordul.

„Aztán a főzés, bent a szolgálat… Képzelheted, mi van reggel, induláskor. Meg este. A férjem is nagyon be van fogva, csak akkor segít, ha kirobbanok.”

„És Mari?”

Legyint.

„Többet tanulnak ezek, mint egy Nobel-díjas.”

Éva ennek ellenére ápolt, csinos, barna jerseyruha van rajta, arany övvel, finom cipő, haja frissen berakva, a körme lakkozott.

„Ha ez se volna, lehánynám magamat” mondja. „Legalább nézzünk ki valahogy, csak ez ér valamit. Meg se dicsérsz, hogy festettünk? Hat évig tologattuk a feliratkozás miatt, aztán már nem bírtam. Még egy koporsó is hangulatosabb, fiam, ha kifested.”

Mari nyugodtan hallgat bennünket, közben nézi a tévét. Rózsi néni a rádiót hallgatja, de lehet, hogy a tévét nézi.

„Az urad hol van?”

„Valami sakk-körbe jár.”

„Sakk-kör?”

„Miért, nálatok hogy hívják?”

Süketülünk meg a lármától, Éva felkiált.

„Halkítsátok le valamelyiket!”

Mari nem mozdul. Rózsi néni addig húzza a rádió drótját, míg a dugó ki nem esik. Eszembe jut a macska, ahogy a hóba süppedve mászott. Aztán a bolyhos kézimunkák. Maradni is, indulni is szeretnék.

„Nálunk is sakk-körnek mondják.”

Éva hülyén néz. Nevetünk.

„Vasárnap mit szoktál csinálni?”

Látom, hogy nem érti, félig figyel csak.

„Korán kell vacsorát adnom… a téli olimpiát akarják nézni, este az lesz a szám. Különben Mari sízik is, nagyon érdekli a sí.”

Rózsi néni fölnéz.

„A kabanában együtt alszanak a fiúkkal.”

„Te csak hallgass, nézd a tévét” inti le Éva.

„Miért, szerinted lefeküdt már?” kérdezem.

„Egyszer, fiam, ültem a kádban, Mari meg bejött fésülködni, és megcsókolt: Anyu, már csak félig vagyok szűz. Így mondta.”

Elfelezünk Évával egy mignont, szódavizet iszunk hozzá. Mari föláll, visszakapcsolja a rádiót.

„Mit akarsz?” szól rá Éva.

„Ne izgulj, csak a sporthíreket.”

Kicsit elhúzza a magas nyakú pulóverjét, befúj alája. Közben odamosolyog rám.

„Hogy bírod ezt a nagy lármát?” kérdezem Évától.

Nem válaszol mindjárt. Az ablakhoz megy, összeereszti a függönyt, visszajövet megigazítja Mari hajában a szalagot.

„Bent is tizenketten dolgozunk egy szobában… ráadásul villanygépek, Bunsen-égők. Azt hiszem, megszoktam, nem veszem észre. A vasárnap azért jobb, az otthoni lárma mégis más.”

Megböki a térdemet, oldalt nézek. Az édesanyja elbóbiskolt.

„Nem igaz, Rózsi?”

A néni felriad, megint figyelmesen, kutatva nézik egymást.

A lármán átszűrődik a harangszó, felállok búcsúzni. Éva nehezen enged el, kikísér a lépcsőházig.

„Te, mi lett a petróleumlámpával meg a homokosládával?”

Az anyja mozdulatával húzza fel a vállát.

„Nincs az már régen.” Nevetni kezd. „Különben is, köpködni tilos.”

Megvárja, míg lebotorkálok a sötétben. Utánam kiált.

„Szervusz, Libus!”

A szél befújja a havat a nyitott utcakapun, bevilágít a neonfény. A boltíves kapualj falán poros villanyórák, alattuk rámában a lakók névsora, választási tájékoztató, vasrácsos kémlelőlyuk az egyik kapuszárnyon.

„Maga bedolgozó?” kérdezi a fiatalasszony.

„Nem, nem vagyok az. De miért gondolja?”

„Nem is tudom… Talán, mert a nagynéném is. Kiülhet a napra, nem kell időre munkába mennie. Szépek a virágok a napon. Akár a gyerekek vasárnap.”

„A gyerekek hétköznap is szépek.”

„Nem… vasárnap sokkal szebbek. Amikor felveszik a sötétkék rövidnadrágot, fehér zoknit, legszívesebben sírni szeretnék.”

A közeli vasútállomáson tehervagonokat tolatnak. Hűvös, áprilisi szél fúj. A vagonokon élénkpirosra festett földszaggató gépek, előrelógatott darunyakkal, tépőfogakkal, mindegyik ugyanabban a szögben. Kényesebb részeiket hullámpapírba csomagolták.

„Ezeket nem szeretem nézni” mondja.

„Akkor most éppen jó, háttal ülünk neki.”

„Az ám, de nekem nincs időm itt ülni a napon. Mindjárt indul a vonatom.”

„Megy vissza Brassóba?”

„Honnét tudja, hogy Brassóba?”

„Hát nem azt mondta az előbb?”

„Nem… Csak azt mondtam, hogy Brassóból jöttem a hajnali vonattal. Persze abból már lehetett gondolni. De érdemes volt, még találtam egy példányt abból a nyakkendőből, ami az uramnak megtetszett. Ugye szép?”

Huszonnyolc, huszonkilenc évesnek látszik; de lehet, hogy sokkal kevesebb. Rövid ujjú nyári ruhát visel, arra húzott rá még két bebújós, ujjatlan cérnaszvettert. A haja barna, fénytelen. Mutatja a nylonhálót. Nincs benne más, csak egy gondosan összehajtogatott sárga nyakkendő. Fekete befőzőgumi fogja össze, hogy szét ne essék. Megpróbálja ujjára tekerni a gumit, anélkül hogy a nyakkendőt meggyűrné. Nem sikerül. Kedvetlenül abbahagyja. Összekulcsolt kézzel nézi az üres játszóteret, a község utolsó házsora és a vasútállomás közötti réten. Ott ülünk egy padon. Körbe pálcavékony fák, egy sor paprikavirág, ritkás fű. A nap erősen tűz, mindenfelé tócsák. Éjszaka felhőszakadás volt. A beton homokozóban az eső kimosott néhány rozsdás kanalat, kék vödröt.

Az egyik ház udvarán egy asszony csirkét vág. A pihék felszállnak, libegnek. Az odakészített porcelántál kívül is piros lesz. Mikor észreveszi, kezével letakarja a nyakkendőt.

„És Brassóban nincs ilyen nyakkendő? Érdemes volt ezért ideutazni?”

A kérdés meglepi.

„Erre nem gondoltam. Az uram itt látta meg az egyik szövetkezet kirakatában. Az ilyen kis községekben lassabban fogynak el a szép holmik.”

„Hát akkor tényleg megérte. Az ura biztos örülni fog.”

Hálásan mosolyog.

„Szép magától, hogy ezt mondja, pedig nem is ismer. Csakhogy reggel még én se tudtam, hogyan lesz. Már azt hittem, el is marad ez az utazás. De mégis ideértem üzletnyitásra. Én voltam az első vevő. És ez nagy szerencse, nem előzött meg senki.”

Rám néz.

„Magának szívesen megmutatnám a gyerekemet.”

„Másnak nem?”

Lassan feláll, odamegy a homokozóhoz, összeszedi a kanalakat, vödröt, kirakja őket a beton mellvéd tetejére.

A padról újra a ház felé néz. Elhúzza a száját.

„Így megkínozni egy csirkét!”

A csirke még mindig mozog.

„Az én uram mészáros, elhiheti, hogy el vagyok kényeztetve. Az uram érti a szakmát. Pedig nem annak akarták adni, hanem kovácsnak, de onnét megszökött. Ő is vonaton szökött meg.”

„Miért, ki az, aki még?”

„Csak úgy a számra jött, azért mondom. Igaz, most rólam se tudják otthon. De reggel még én se tudtam, hogyan lesz.”

„Az ura se?”

„Az uram, az más. Még kisfiú volt akkor. Csak felült a vonatra, és addig ment, amíg talált egy mészárost. Az meg úgy meghatódott, hogy kitanította a szakmára. Most aztán boldog, szereti a mészárosságot. Ha látná egyszer!”

Kicsit nevetni kezd.

„Nagydarab, jól megtermett ember, mindig piros az arca. És a gyerekkel is olyan szépen beszél. Kincsemnek becézi, simogatja. Neki nem voltak szülei, folyton gyerekre vágyott. De azért másikat ő sem akar. Erről nem is lehet beszélni vele. Elmegy hajnalban, délre hazajön, aztán megint megy vissza a székbe, sokszor éjfélig.”

„Olyan sokáig nyitva vannak?”

Megint nevet.

„Dehogy! Olyankor darabolnak. A húsokat darabolni kell.”

Hátunk mögött fémes csattogás, mind a ketten odanézünk. Két tíz év körüli gyerek vág át a réten, az állomás felől. Egyikük kezében henger alakú fémdoboz, azt rázogatja. Egyenesen felénk tartanak. Megállnak előttünk, közösen megrázzák a dobozt. Úgy fordítják felénk, hogy lássuk a doboz oldalára festett piros keresztet.

Néhány banit kotrok elő, bedobom a dobozba. A fiatalasszony is bedob néhány banit. A két gyerek megbiccenti a fejét, sietve sarkon fordul. Akkor látjuk, hogy nem hivatalos dobozzal gyűjtenek, közönséges ovomaltinossal, másik oldalán ott a közismert címke.

A fiatalasszony indulatosan felugrik, a két gyerek után szalad, de nem éri utol őket. Egy tócsában majdnem felbukik. Sárosan, vizesen jön vissza. Észreveszem, hogy az arca, szeme is nedves.

„Ezeknek aztán van magukhoz való eszük” mondja. „Mi nem így kezdtük gyerekkorunkban.”

„Hát hogyan?”

„Másképp. De mért akarja tudni?”

Most én nevetek egy kicsit.

„Istenem. Most már ezt is szeretném.”

Kis lélegzetet vesz.

„Hát jó. De csak akkor, ha meglátogat Brassóban. Magának szívesen megmutatnám a gyerekemet.”

Szvettere zsebéből noteszt vesz elő, apró ceruzát. Vési a betűket, nem írja. Kitépi a lapot.

„Akármikor jön, megtalál. Most biztos nem ülök vonatra sokáig.”

Brassóban mindjárt érdeklődni kezdek az utca után. Nem ismerik. Nem nyugszom bele. Jó órába beletelik, mire megtalálom, kint az elővárosban. Hosszú, kátrányszagú utca, valami gyár lehet a közelben. Egy rendőr, ingujjban, kölyök farkaskutyát idomít az úttest közepén: zsinegre kötött rongylabdát hajít el, és folyton elrántja a labdát. A kutya rekedten vonít. Elmegyek egy mészárszék előtt is, benézek. Jól megtermett, piros arcú férfi a mészáros. Végül mégse szólítom meg. A mészáros kijön a járdára, kihívó férfipillantással mustrál. Tippelem, hogy mégis ő lesz az. Nagy darab húst dob oda a kutyának, a rendőr káromkodik.

A huszonhatos számú ház öreg, félemeletes épület, szűk udvarral. Az udvaron rozsdásodó, monstrum gép, talán leszerelt szivattyú, nem tudom. Alsó, ketrecszerű részét disznóólnak használják. Két ajtón kopogok, de mindkettő zárva. Csak az alagsori ajtó enged, ott lakik a fiatalasszony. Amikor benyitok, a földön ülve találom, régi folyóiratokból színes képeket vág ki. Sietve a szék alá tolja a folyóiratokat. Feláll, hogy üdvözöljön.

„Azt hittem, mégse jön el. De igazán szép magától, hogy időt szakított.”

A helyiség pincének készült, a mennyezet formáján látszik. Ragyogó tisztaság. Az egyik falat hatalmas rekamié foglalja el, kombinált szekrény, tükrös vitrin. A vitrinben csecsebecsék, porcelánok. A rekamié fölött esküvői kép és egy hatalmas, aranykeretes hímzés: fekete selyemre varrva két páva néz egymásra. Körülbelül másfél méter hosszú ez a kép, fél méter széles. A másik fal mellett hatszemélyes asztal, körberakva székekkel. Az asztalon csipketerítő, kristályváza, jobbról és balról kéküveg hamutartó. A férje sem dohányzik. A földön gyári perzsa. A szoba annyira zsúfolt, hogy alig lehet mozogni.

A fiatalasszony kéküveg pálinkáskészletet tesz az asztalra, műanyag tálcán. Kiderül, hogy egyikünk se szereti a pálinkát, de azért teletölti a két poharat. Nem nyúlunk hozzá.

„És a gyerek?”

Mintha nem értené jól, mondani kezdi, hogy a családjukban ő volt a hetedik gyerek.

„Hinné rólam? Azt mondják, meglátszik az ilyen. Az anyám már negyvenöt múlt akkor. Hát kell az ilyen korban? Azt se bocsátom meg, hogy olyan korán engedtek férjhez menni, tizenhat évesen. Még nem is volt mellem jóformán. Persze azt gondolták, elvégzem az iskolát, a mezőre úgyse szívesen járok. Akkor álltam be a postagyárba. Nem mondom, hogy anyagilag rossz volt, a pénzből bútort vettem, szőnyeget, fehérneműt, meg gyűjtöttem, hogy legyen, ha egyszer férjhez megyek.”

Óvatosan felnéz. A szoba ablaka alig nyílik magasabban, mint a járda szintje, skurcban látjuk a lábakat.

„Nem, ezek már nem azok a bútorok. Az uram kicserélte. Közösen kicseréltük.”

Megint felnéz, de nem jön senki.

„Egyszer úgy volt, hogy templomba mentünk a barátnőmmel, és szembejött velünk a mostani férjem. Mindjárt elsőre a barátnőmet szólította meg, én alig szóltam. Végül mégis nekem mondta, hogy elvenne feleségül. Nem mindjárt, csak amikor harmadszor találkoztunk. Épp akkor vált el a második feleségétől. Apámék állították, hogy tíz év a legjobb korkülönbség, ne gondolkozzam. Elhiheti, hogy meg voltam lepődve. Addig senki se volt, aki akart volna, most meg egyszerre… Még reszkettem is, emlékszem. Meg azt hittem, hogy a havi bajom is elmúlik majd, mert főképp attól akartam szabadulni.”

„És a gyerek?”

„Most már biztos fölébredt. Benézhetünk hozzá.”

A szekrény és a szobasarok közötti keskeny résben nyílik a konyhaajtó. Oda nyitunk be. Tízéves a fia. Egy hokedlin ül, előreejtett vállal, lógó fejjel, lába nem éri a földet. Oldalt fölsandít ránk, amikor belépünk, megint előreejti a fejét.

Nem tud beszélni, járni se tud. A konyhában még egy asztal van, másik hokedli, a falon fogas. Többre nincs is hely. Egy kisebb, belső helyiségben van a tűzhely és a konyhakredenc. Ez a belső helyiség majdnem sötét. Ragyogó tisztaság itt is, minden pontosan a helyén.

A fiatalasszony gyengéden átkarolja a fiút, fölemeli. Nehezen bírja. Segíteni próbálok, de a fiú morogva elutasít. Visszamegyünk a másik szobába. Az asszony megkér, hogy húzzam odébb a szőnyeget, arra ülteti a fiút, távolabb az asztaltól, hogy ne érje el a terítő rojtját.

„Péterke, nézz csak rám…”

Egy harmadik pohárba is tölteni kezd; közben veszi észre, hogy már kitöltött két kupicával. Előhúzza a szék alól a kivágott, színes képeket, odateszi a gyerek elé.

„Mindennap háromszor öltöztetem friss ruhába, azt nagyon szereti. Még amikor egészen kicsi volt, akkor is szerette. A friss ruhát, a tisztaságot. Persze akkor még én se tudtam, hogy így lesz, amikor megesküdtünk.”

Odamegy a rekamiéhoz, leemeli a falról az esküvői képet. Ügyetlen, falusi kép. Falusi tanácsháza. Ketten állnak a bejárat előtt, a férje jól megtermett, nagydarab férfi, fekete hajjal.

„Csak olyan egyszerű esküvőnk volt. Sütöttem pár tésztát, vettem két liter bort. Az egyiket bevittem a tanácsházára, a másikat meg haza. Szerencsére az uramnak akkor halt meg a testvére falun, és mi oda tudtunk költözni, örökölt egy házrészt. Így mindjárt volt otthonunk. Az uram onnét járt be Brassóba, a szalámigyárba, reggel elment, este tízkor jött haza. Én meg a gyereket vártam otthon. Akkor hagytam ott a postagyárat.”

Lehajol, megigazítja a fiú nyakán a gallért.

„Rajzolni is szépen tud” mondja. A hangja kemény.

Fehér ívpapírokat, színes ceruzákat vesz elő, odateszi a fiú elé.

Csendben ülünk. A gyerek is.

„Tessék, kóstolja meg” tolja közelebb a pálinkát tálcát. „Ha nem siet nagyon, még az urammal is találkozhat. Lehet, hogy hazajön ebédre.”

„Sajnos délben már megy a vonatom. De láttam itt az utcában egy mészárszéket…”

Megrázza a fejét.

„Hiszen, ha itt dolgozna. Most innét jár ki az egyik faluba, motorral. Még a házrészt is eladtuk, amikor a gyerek megszületett. Nem lehetett azt kibírni egy anyának. Az uram kibérelt egy kukoricaföldet, azt akarta, hogy oda járjak ki dolgozni. Eleinte ment is, csak közben akkora lett a hasam, mint egy szakajtó. Hazamentem, lepihentem, másnap megint kimentem kapálni. Nem volt se szomszédom, senki. Azt hiszem, akkor indult meg a szülés. Este bevittek a kórházba, de a gyereket nem mutatták meg nekem. Hatodik hónapra jött a megerőltetéstől, de azért mégis örültünk, hogy él. Csak azt mégse lehetett kibírni, hogy a rokonság folyton lássa. El is maradoztak lassan, mi se mentünk sehová. Akkor jöttünk be Brassóba.”

A képet visszaakasztja a falra, megfordul. Megint az ablakra néz. Skurcban a lábak, aztán egy kutya, lógó nyelvvel. A gyerek is fölnéz, oldalról a kutyára mered. Az asszony odaül melléje, és tíz cseresznyét rajzol az egyik üres papírra.

„Nézd, Péterke. Cseresznye. Most színezd ki őket. Mind a tízet, szépen, egyformán.”

Én is odaguggolok a gyerek mellé.

„Nem próbálta még valahogy másképp? Valahogy játékosabban?”

Gyanakodva néz rám.

„Játékosabban?”

Elmosolyodik.

„Amikor főzök, szoktam énekelni. Meg van úgy, hogy háromszor is megmosdatom egy nap. Csak akkor vagyok nyugodt, ha minden tiszta. Az uram is szereti a tisztaságot, csak az ideje kevés. Mikor örüljön neki? Sokszor enni is másutt eszik. De higgye el, nem panaszkodom, igazán nem mondhatok rá semmit. Még ő szokta nekem magyarázni, hogy van lakásunk, minden, dolgoznod se kell, szabad vagy, azt csinálsz egész nap, amit akarsz. Hát hogy vagyok én szabad?”

A gyerekre néz.

„És ha felgyújtja a házat, mikor nem vagyok otthon?”

Színezni kezdi a cseresznyéket.

„Van itt egy kis tér a közelben, oda szoktunk kimenni. Leültetem magam mellé a padra, vagy a földön mászik. Az uram azt mondja, neki is megvan a maga munkája.”

Abbahagyja a színezést.

„Egyszer direkt szóltam neki, hogy vigyen ki magával, kíváncsi voltam, hogyan csinálja. Mert nem csak az a mészárosság, hogy feldarabolni a húst, szépen előkészíteni. Van más munka is falun. Éppen egy rossz bikát bíztak rá aznap, már nem lehetett vele bírni a mezőn. Hát, mintha csak játszott volna. Az a nagy bika, rávágott a fejszével, valahová a fejére kell ütni, és már roskadt is össze. Aztán kiengedte a vért, és kész. A darabolást már nem tudtam megvárni, kellett hazasietnem a gyerekhez. De legalább láttam, hogyan dolgozik, mit szeret. Szép munka, ha valaki tudja csinálni. Egy ilyen nagy bikát, egyetlen ütéssel. Nekem tetszett.”

A gyerek csendben ül, az egyik ceruzát mélyen belenyomja húsos combjába.

Gyári sziréna szól a közelben.

„Úgy látszik, mégse jön haza ebédre.”

{1} élelmiszerboltból

{2} Ki az?