L. Ritók Nóra

LÁTHATATLAN MAGYARORSZÁG

A könyv A széle című blogon, a Taní-tani Online-on és az Esélyegyenlőségi napló részeként 2009 és 2017 között megjelent írásokból született meg.

Írta: L. Ritók Nóra

A címlap fotót az Igazgyöngy Alapítvány munkatársai készítették.

Felelős szerkesztő: Kele Fodor Ákos

Olvasószerkesztő-korrektor: Mandler Judit

Tördelő: Zádor György

ISBN 978-615-81431-7-2

© Tea Kiadó Kft., 2017

1035 Budapest, Vihar utca 18.

A kiadásért felel László Géza, a kiadó ügyvezető igazgatója.

www.teakiado.hu

X: Véletlenül rossz gombra nyomtam! Vissza ne igazoljon, maga szemtelen, mocskos, rasszista, álszent ribanc! Hogy van képe kiejteni a száján ezt a mondatot??? »Nem képzett, csak nyolc osztálya van. De jó ember, értelmes, intelligens, és megérti, tenni kell a sorsa jobbításért az embernek. Cigányként is«. Egy diplomás cigányasszony, aki nem csak azért akar tenni magáért, mert cigány is! De… mindennek ellenére – ahogy fogalmaz öntudatlanul – jó ember! Aki soha nem a származást néztem, amikor embernek segítettem, és nem csináltam magamból hőst, ha történetesen romákon is. Vagy nem romáknak is. Remélem, nem sokáig tud ilyen »jó« lenni a romákhoz, remélem, mihamarabb elzavarják, még a közelükből is!

Én: Hm. Nem igazolom vissza. Azt hiszem, igaza van. A »de« félreérthető. Bár senki sem értette félre eddig. Azért kiveszem.

X: Nos, az én ismerőseim, romák, nem romák habzó szájjal vették észre… tudja, az egyik azt írta: ez a nő észre sem veszi, hogy szalonrasszista… egyetértettem vele, és tartom. Persze, én ezért szeretnék a népemnek kommunikációt tanítani, hogy ne kövessék el azt a hibát, amit Ön nagyon látványosan: érzékenységet sértett. Mert higgye el, vannak nem csak 8 általános végzett romák is, akik nagyon is jól értenek a retorikához. Csak akkor van a baj, amikor emóciókkal akarják elintézni a tévedéseiket az emberek, ahelyett, hogy végig gondolnák, hogy főleg ÍRÁSBAN hogy ne követhették azt el, ha nem is volt szándékos. Vélhetően valahol, nagyon tudat alatt – ha belegondol, igazat ad – Ön lekezeli azt az asszonyt, akiről írt. Végezetül, sajnálom a feldúlt, közönséges hangnemet. De tudja: túlemocionált roma is vagyok, aki először kiabál, ordibál – kínjában, ahogy azt szintén kicsit sztereotípe megírta… Szép jó estét.

Én: Nem tagadom, meglepett a levele stílusa… ennyi gyűlölet régen sütött át levélen, pedig kapok sokat, a szélsőjobbosoktól is… Igen, tudom, a leírt szövegnek súlya van, és kerülni kell a félreérthető mondatokat. De azt hiszem, keveset tud rólam, a munkáról, amit végzek, hogy ennyire elítéljen. És be tudom látni a hibámat, ha félreérthető voltam.

X: Amint látja, nem vagyok pedig vadember… csak nagyon érzékenyen érintett… De tegnapra a sokadik volt az ön írása… annyit cigányoztak le, hogy ez volt az utolsó csepp….))

Én: Persze, nem vagyunk azok… Megértem. Maguknak sem egyszerű.

X: Én is, amint látja: még egyszer elnézést kérek.

Én: Jó, nincs semmi baj… nálam sem. Szokva vagyok az ilyen stílusú levelekhez… Máskor pedig jobban figyelek. Mert senkit sem akarok sérteni. Van baj úgy is elég…

X: Sok sikert a munkájához…Talán, ha igaz… több mint X éve az Édesanyjával dolgoztam együtt az Y utcai általános iskolában… nagyon kedveltem…

Én: Ő nem az édesanyám, csak a név ugyanaz. Az enyém már sajnos régen meghalt.

X: Ha nem Ön az édesanyja, csak névazonosság van, akkor is szerettem őt :)) Egy igazi elkötelezett pedagógus volt, akivel nagyon sokat beszélgettünk a közös védenceinkről: a roma gyerekekről.

Én: Ismerem a munkáját, és sokan kérdezik, rokon-e… Egy nagy család a mienk, a Ritók nem túl gyakori név…

X: Akkoriban én nagyon fiatal voltam még, de a gondolatai megmaradtak bennem…

Én: Igen, a meghatározó találkozások… sokszor gondolkodom én is, mi vitt erre az útra… Na, megyek, dolgozom még kicsit… minden jót, kedves X.

X: Megtisztelt, hogy minden dühöm ellenére alázattal válaszolt, köszönöm! Minden jót kívánok Önnek, és a védenceinek. És ha segítségére lehetek, megtalál :)) Viszont írásra, szép estét :))

Én: Rendben… akkor bejelölöm. OK? Csak, hogy megtaláljam majd…

X: Köszönöm :))

Ritkán osztok meg levelezést. Ez azonban szerintem pontosan mutatja azokat a dolgokat, ami miatt itt tartunk. Egyfelől az átgondolatlanságot, másfelől az indulatot. És azt hiszem, nemcsak a cigánykérdéssel vagyunk így… hanem egyre több területen.

A facebookos levelezésünket eredetiben közlöm, csak kivettem belőle mindazt, amiből a levélíró beazonosítható lenne, hisz nem ez a célom.

Úgy érzem, ez egy „tanlevél”. Mert mindenki hibázhat. A kérdés, ragaszkodunk-e konokul ahhoz, amit elhibáztunk, és mélyítjük tovább a konfliktust, vagy képesek vagyunk változtatni az álláspontunkon.

BEMUTATKOZÁS

GYÓGYSZER A KIÉGÉS ELLEN

„Hát lehet nekem csüggedni, feladni?”

Gyógyszer a kiégés ellen

Sokan kérdezik mostanában tőlem: mondd, te nem érzed, hogy elég? Ennyi fronton folyamatosan küzdeni, ennyi konfliktust felvállalni, ennyi kudarcot megélni… ennek csak kiégés lehet a vége.

A kiégés nyomait nem érzem, azt persze igen, hogy fáradok, és azt is, hogy egyre nehezebben állok fel, mikor újra és újra kirúgják a lábat alólam. Az a szerencse, hogy annyira szerteágazó a munkánk, annyi területen dolgozunk, egy településen belül is, és földrajzilag is több helyen, hogy a kudarcokat mindig ellensúlyozza valami sikerélmény. Ha a munkahelyteremtésben van kudarcunk, pl. most az aszalóberendezéssel, akkor az iskola ad erőt. Ha a faluban a közösségfejlesztés hoz konfliktust, akkor a munkatársak csapata lendít tovább. Ha az egyik településen a hivatallal konfrontálódunk, a másikon a családsegítő együttműködése adja vissza a reményt, hogy érdemes csinálni. Ha az egyik pályázatunkat elutasítják, a másikon pedig a lezárása után kiegészítő támogatást szavaznak meg, az visszanyomja az ember keserűségét.

No és ott van a legfontosabb kiégés elleni „gyógyszer”, hogy nem vagyunk egyedül. A „Lovagkereszttel a tanodánkért” akcióba már 122 ember szállt be. Legalább százan vannak, akik ebben a tanévben „örökbefogadók” és a gyerekek térítési díjával a művészeti iskolai képzésüket támogatják. 44 ösztöndíjas támogatónk van. Csak az idén közel hatszázan küldtek támogatást, adományt, azok számát, akik a mások által szervezett gyűjtésekhez csatlakoznak, meg sem tudom becsülni. Több százan vannak azok is, akik egy év alatt valamilyen önkéntes munkával kapcsolódnak hozzánk, a paletta nagyon széles, aki akar, talál kapcsolódási pontot. És ott vannak a magánszemélyek mellett a cégek, az intézmények, művészeti csoportok, iskolák, egyetemek, más hazai és nemzetközi alapítványok, akik támogatnak, programokat ajánlanak, bevonnak minket, gyűjtenek nekünk, beszélnek rólunk, felhívják mások figyelmét ránk.

Aztán ott vannak a követők, akik olvassák, figyelik, osztják a közösségi oldalaikon, amit közzéteszünk, és ezzel olyan emberekhez is eljuthat a munkánk híre, akiket egyébként nem érnénk el. És ott a média, azokkal a remek újságírókkal, akik figyelik a munkánkat, tudósítanak róla, riportokat készítenek, megemlítenek cikkekben, beemelve minket újra és újra az olvasói közegükbe, anélkül hogy kérnénk.

Bár nem tudom pontosan megbecsülni, de azt hiszem, az Igazgyöngy körül már biztosan sok ezer segítő, biztató, nekünk drukkoló, velünk, a munkánkkal szimpatizáló ember van. Ők erőt adnak, segítenek abban, hogy bírjam, bírjuk.

És akkor még nem beszéltem a gyerekekről. Akik naponta erősítenek rá: „Kell, hogy tedd a dolgod, minden akadály ellenére, nem adhatod fel. Mi lenne akkor velünk?”

Aztán más visszajelzések is jönnek. Pl. ez, a héten. Egy régi tanítványtól, akinek a jövőjére egy fillért sem tett volna senki, mikor sok éve megismerkedtünk. Apró, fejletlen, SNI (sajátos nevelési igényű) roma fiúcska volt. Most családos, szakmája van, dolgozik… és ír nekem a Facebookon. Megosztok itt belőle egy-két részt… Kérem, ne a helyesírást nézzék, és ne a telefonban félreütött betűket… hanem a tartalmát.

„Csókolom drága norika néni remélem hogy jolvan és a férje is feri bál meg a kis csapatis lázam jutubon a videoit nagyon tecetek a politikai részek amiről szó eset az integráció rolis a ki kőzősitések és leg főgép az egyelőségről nagyon szépen és szak szerűen jól megűzente a kosánakis de lázam hogy fáratis volt nagyon de kőszőnőm hogy az istenek hogy vanak íjén emberek a főldőn mint maga akire mindigis bűszke és példamutatású nő tecikleni és akire mindigis fel néztem és maga viseletet tanitot őn az első példa képem akire teki tetem és tanitot nagyon szeretem magát és kérem hogy vigyázok.magára kőszőnőm hogy harcol az egyenlőségért de aki megérdemli bűncselekményi bűntetését aminek suja van nem ártatlan az érdemelje meg származásátol fűgetlenűl de maga pihenjen amenyit tud nem csak kűzdeni kel hanem piheni mert maga nagyon jo szeméjiség tecik leni írtam olvasni valót mi bocsánat ha íjén sokat irtam de ezt igazából kise tudom fejezni mert nagyon szeretem magát tesék vigyázni magára jo pihenjen.”

„Szia, annyi szépet írtál nekem, hogy egészen meghatódtam… Köszönöm szépen. Sokat küzdök tényleg… de próbálok vigyázni is magamra. Ti jól vagytok? Hogy van a kicsi? Ha kell neki valami, szóljatok… OK? Van munkád? Puszi: Nóri néni”

„Igen van most it fent dolgozok …..on a ……ben jo fizetés van szoktam túlórázni 140000 ezret keresek túlóra nélkűl vikiis dolgozik felveték a kőz munkán most gyűjtőgeti szertnénk hogy tudja valamit vagy építkezni vagy egy normánis lakáshoz jusak most vanis egy 4milioért és aszt szeretném meg veni csak még sok kel de harcolok hogy jo lehesen és kőszőnőm a segítségét norikanéni óján tecik leni velem mint a második anyukám úgyis tekintek magára és mégecer kőszőnők mindent udvőzlőm feribácsit jo egéséget”

Hát lehet nekem csüggedni, feladni? El tudják venni tőlem bárhogy ezt az egészet? Azt hiszem, nem.

Tegnap egy nemzetközi fórumon egy fiatal lány azt mondta nekem, őrület, hogy ebben az országban mennyire nincs szolidaritás. Azt mondtam neki, hogy szerintem meg van. És nem is kicsi…

Mi lesz veled, Brigitta?

Az Igazgyöngy Alapítvány egy LHH (leghátrányosabb helyzetű) kistérségben szociálisan hátrányos helyzetű gyerekek oktatásával foglalkozik, és egy olyan komplex esélyteremtő modellt fejleszt, melynek sajátossága, hogy teljes problématérképet készítve keresi meg a legmegfelelőbb beavatkozási pontokat. Majd ezekre egyszerre hatva, a közösség erejét kihasználva próbál képessé tenni embereket, közösségeket a változásra.

Az alábbiakban Brigitta példáján keresztül mutatom be, hogy milyen kilátástalan jelenleg a szegregátumban élő gyerekek helyzete, és ha nem történik gyökeres változás, milyen jövő prognosztizálható a számukra. Bemutatom továbbá azt is, hogy az Igazgyöngy Alapítvány milyen kapaszkodókat épít ki Brigitta és a hozzá hasonló gyerekek számára.

1. A család

Brigitta egy hétgyermekes roma család tagja. Legnagyobb lánytestvére is velük él két kisgyermekével. Rajtuk kívül még egy nővére, két bátyja, egy húga és egy kisöccse van. Szülei a nyolc általános iskolai osztályt sem végezték el. Anyja sosem dolgozott, a gyerekekkel volt otthon főállású anyaként. Apja leginkább alkalmi munkából, feketemunkából szerzett némi jövedelmet, szakmája nincs. Most átmenetileg közmunkán van.

Lakhatási körülményeik meglehetősen szegényesek. Áram már van a házban, az alapítvány segíti kártyás villanyórához juttatni a családokat, vizet az utcáról, a közkútról szereznek. A népes család két lakótéren osztozik, ami magában foglalja a konyhát is. Az alapítvány lehetőséget nyújt nyáron biobrikett készítésére, akik részt vesznek benne, azoknak a téli fűtésgondjai enyhülnek, de ez a család egyelőre nem érez erre motivációt.

Önfenntartási képességeik hiányosak. A ház melletti kertnek egy kis részét már művelik, az alapítvány segít a kertek felszántásával, vetőmagot, kerti szerszámokat is adunk. Akik igénylik, azoknak az ól építésében is segítünk, ha baromfi- vagy disznótartással szeretnének foglalkozni, de ennél a családnál is még a folyamat elején tartunk.

A tervezési, pénzbeosztási képességeik is alacsony szintűek. Gyakori, hogy a hónap második felében már a megélhetésre sem futja. Gyakran kölcsönkérnek, kamatra is, és ez lehetetlenné teszi, hogy anyagi helyzetük stabilizálódjon. A gyámhatóság az otthoni környezetük és az egészségi állapotuk miatt már többször vette védelembe a gyerekeket.

Gyakran nincs elég és megfelelő minőségű étel, nincs pénz a gyógyszerkiváltásra, a gázpalack cseréjére, még pelenkára sem. Előfordul, hogy a gyerekek nem mennek iskolába, mert elszakad a cipőjük, nincs megfelelő kabátjuk. Mindeközben, ha pénzhez jutnak, megveszik a számítógépet, a háztartási gépeket, játékokat, mobiltelefont, használtan, sokszor irreális áron.

Az alapítvány megismerve a családok problémáit, segít a krízishelyzetek elhárításában. Kérhetnek tőlünk használt ruhát, cipőt, bútorokat, osztunk élelmiszert, tisztítószert, kaphatnak pelenkát, gyógyszert a gyerekeknek, ha nem tudják megvenni. Viszont ennek van egy feltétele: nekik is tenniük kell valamit az élethelyzetük javításáért, a közösségért. Brigitta családjának a részvétele ebben változó. Néha hetekig együttműködők, járnak a közösségi foglalkozásokra, a baba-mama klubba, részt vesznek a jövedelmet is adó kézműves projektben a hímzéssel, de gyakran konfliktusba keverednek a közösség tagjaival, főleg a tartozások miatt. Rosszul szocializálódott felnőttekről van szó, akik tanult tehetetlenségben élve úgy érzik, a segítség nekik alanyi jogon jár. Ez a család is a szociális megélhetést látja a legbiztosabbnak, a családi pótlék elérése és a gyes meghosszabbítása erős motiváció a gyermekvállalásban.

A családon belüli kommunikáció harsány, durva, a gyerekek ezt veszik át, ezt érvényesítik az iskolában is. Az alapítvány pszichológusi segítséget is biztosít, és a közösségi foglalkozások egy része a kommunikációfejlesztésre irányul.

A család romungro, a roma identitást vállalják, bár, mivel rasszjegyeik nem erősek, a gyerekek sokszor letagadják, ha olyan közegbe kerülnek, ahol nem ismerik őket. Az alapítvány sok identitásfejlesztő programot szervez a közösségen belül, ezen szívesen vesznek részt.

Brigitta életét születésétől fogva ez az értékrend határozza meg. Most csak kilencéves, még a háttérbe húzódik, de a nővére már az anya mintáját viszi tovább, gyakran agresszívan reagálva az olyan helyzetekben, melyek nem az ő szándékai szerint alakulnak.

A kislány a hagyományos női szerepeket tanulja, amiben a legidősebb nővére már az anyjához hasonló életet él, alig húszévesen két kisgyerekkel. A másik nővére középiskolás, de rengeteget hiányzik. Amikor befejezte a nyolcadik osztályt, a mostaninál jobb szakiskolába szeretett volna menni, a megyeszékhelyre. Az alapítvány mindenben támogatta, a kollégiumi beköltözéstől az útiköltségig, remélve, hogy az elszakadás az itthoni közegből reményteljesebb jövőt körvonalazhat. De sajnos, mivel nem tudott beilleszkedni (igaz: a fogadó közeg sem volt megfelelő), otthagyta az iskolát.

Brigitta jó képességű kislány. Részese az Igazgyöngy-ösztöndíjprogramnak mint a faluban legjobban tanuló hat gyerek egyike. A 4. osztályos átlaga 3,8 volt, a félévihez képest javított is: angolból kettesről hármasra. Tanítói szerint önmagához képest nagyon szépen teljesített. Magatartása példás.

2. A helyi közösség

A kis zsákfalu a lakosság, saját bevallása szerint, kb. 70%-ban roma (romungrók és oláh cigányok), betelepülők és őslakosok is vannak itt, de szinte mindenki a létminimum alatt él. A faluban nincs semmilyen szabadidős szolgáltatás, az alapítvány ottlétének hat éve alatt próbálja ezeket megszervezni. A kultúrházat üzemeltetjük, van könyvtár, internetes pont, hetente háromszor közösségi rendezvény is, és ezeken kívül sok fejlesztési lehetőség, a tanodától a baba-mama klubig.

Korábban közösségről nem beszélhettünk. Az alapítvány közösségfejlesztő munkájának eredményeképpen már egy kb. 40 családot magába foglaló csoportra számíthatunk, őket fokozatosan tesszük képessé önmaguk megszervezésére.

Az önkormányzat próbál mindenkit bevonni a közmunkaprogramba, de annyi munka nincs, hogy mindenki értelmes feladatot kapjon. Így nincs lehetőség a munkavállalói kompetenciák fejlesztésére sem. Az alapítvány helyi segítő munkatársakat alkalmaz a folyamatos fejlesztésre.

Brigitta családja is részese ennek a fejlődő közösségnek. Még nem vesznek részt mindenben, de időszakosan kapcsolódnak hozzá, egyre hosszabb ideig, és egyre ritkábban megszakítva az együttműködést. A fejlesztésbe őket is bevonjuk – saját döntés alapján, nem erőltetve semmit. Az alapítvány a következő generációért dolgozik. Azért, hogy Brigitta generációja más képességekkel rendelkezzen, más jövőkép alakulhasson ki benne.

3. Az iskola

Brigitta általános iskolája állami, ma már egyértelműen szegregált intézmény. A településen beindított egyházi iskola erős szegregáló hatást fejt ki, oda ugyanis nem vesznek fel halmozottan hátrányos helyzetű vagy SNI (sajátos nevelési igény), BTM (beilleszkedési, tanulási és magatartási nehézség), problémás roma gyereket.

Az általános iskola nem boldogul a halmozódó problémákkal. Ahogy a szülők átíratták a gyerekeiket az egyházi iskolába, és nőtt a HHH (halmozottan hátrányos helyzetű) gyerekek aránya, úgy sokasodtak a gondok. A kompetenciamérés eredménye az országos átlag alatt van. Fellélegzik mindenki, ha sikerül egy-egy problémás gyereket magántanulóvá nyilváníttatni, és így megszabadulni tőle.

Az alapítvány tanodát is működtet, ahol elsősorban kompetenciafejlesztéssel foglalkoznak, korrepetálással is természetesen, a lemorzsolódókkal, magántanulókkal külön is, segítve az iskolai előmenetelt. A központosítás és a pedagógusok módszertani felkészültségének egysíkúsága nem segít a megoldásban.

A tanárok mentális állapota rossz, ez pedig meghatározza a tanórák hangulatát is. Az alapítvány próbálja a pedagógiai szemlélet megváltoztatását segíteni. Képzési ajánlataink (pl. a társasjáték-pedagógia vagy az erőszakmentes kommunikáció fejlesztése) egyelőre nem tudtak megvalósulni a gyakorlatban. Az alapítvány az iskolaépületben hetente kétszer szervez művészeti oktatást a gyerekeknek, melynek legfontosabb célja a szociális kompetenciák fejlesztése.

Brigitta jövőre a „nagyiskolába” jár majd. Tanárai eddig még valamennyire tudtak ügyelni a fejlesztésére, bár osztálytársai között sok egyéni bánásmódot igénylő „nehéz” gyerek van, akikhez külön szakmai segítség kellene: iskolapszichológus, fejlesztőpedagógus. A tanulási hátrányok, magatartási problémák azonban a felső tagozatban felerősödnek, a kortárs hatás is nagyobb lesz, a sokasodó gondok között nehéz lesz az egyénekre figyelni. Egy Brigittához hasonló hátterű gyerek pedig – támogatás híján – nem tud erős lenni.

Ebből a szegregált iskolából a gyerekek többsége a helyi szakiskolába kerül, távolabbi középiskolába jutni nincs esély, hiszen bérletre, kollégiumra nem telik, nincs pénz az iskolai étkezésre sem. Általános tapasztalat, hogy a 16 éves korukat betöltött gyerekek kimaradnak az iskolából.

4. Az intézményrendszer

Az a szociális háló, aminek a társadalom perifériáján élő családok segítése lenne a feladata, nem képes a funkcióját ellátni. A különféle ágazatok közötti egyeztetések formálisak, valós problémákat nem kezelnek, a protokollok különbözők. Sem időben, sem módszerekben nincs megfelelően összehangolva a rendszer.

Akkora rések vannak a hálón, hogy ezeken keresztül egész családok tűnnek el a problémáikkal együtt, sokukra csak akkor derül fény, ha valami tragédia következik be. Az intézmények jellemzően nem építenek a helyi közösség erejére, csak és kizárólag egyedileg foglalkoznak a családokkal, de azokkal is csak akkor, ha nagyon muszáj. Prevenció és utánkövetés nincs, csupán tüneti problémakezelés.

Az alapítvány által működtetett társadalmi kerekasztal, az abban kialakult együttműködés sok településen elindított egy folyamatot, melyben sikeres közös gondolkodás valósulhat meg. Fontos elem ebben a munkában az a mediáló tevékenység, amit az alapítvány az intézményrendszer és családok, illetve az intézményrendszer tagjai között végez.

Brigitta családja sok munkát ad az intézményrendszernek. A védelembe vételek, a nagyobb lány hazakerülése, a lakhatási gondok, a család uzsorakölcsönei, a feljelentések, az agresszivitásba torkolló konfliktusok miatt minden területen találhatunk a családdal kapcsolatos aktákat.

5. Jövőkép

Brigitta annak ellenére, hogy jó képességű gyerek, ebben a rendszerben nem sokat tud lefaragni a szocializáció okozta hátrányokból. A környezetéből eredő problémák az életkor előrehaladtával egyre jobban behatárolják majd a lehetőségeit.

Jövőre feltehetően drasztikusan csökkenni fog a tanulmányi eredménye, a szocializációs problémákat kezelni nem képes iskola nem tudja majd ellensúlyozni a negatív hatásokat. Ennek következtében valószínűleg csökken a tudásvágya, olvasási kedve, pedig korábban erre motivált volt. Az egyre kevésbé gyakorolt olvasás miatt romlik majd az olvasási tempója, a szövegértése, és ez a többi tantárgynál is hátrányt jelent majd. Nyolcadikra már egyesei-kettesei lesznek, a hiányzása pedig a büntethetőségi határt súrolja majd. Sokat jár orvoshoz, hogy a hiányzásait igazolja, a család ugyanis igyekszik megőrizni a családi pótlékot, csak arra fog ügyelni, hogy a megengedett határon belül maradjon a mulasztott órák száma.

Az említett okok miatt nyilván ő is a helyi szakiskolát választja, onnan pedig 16 évesen kimarad. Követve a szegregátumban élő lányok példáját hamar talál élettársat, korán vállal több gyereket (a növekvő családi pótlék vonzásában), főhivatású anyaként él, mint ahogyan ezt anyjától és nővérétől is látta. Felnőtt életében a családból hozott példát viszi majd tovább, ezt a tudást adja át gyerekeinek is. Rosszabb esetben a kriminalizálódás felé is elsodródhat.

Ha, mondjuk egy élettársi kapcsolat révén, mégis elmegy innen, valószínűleg hasonló társadalmi státuszú családba kerül majd, ahol az életvitel, a túlélési stratégia nem sokban különbözik az otthonitól. Mivel azonban a szokások az egyes cigány közösségekben eltérők, könnyen meglehet (és erre a nővére hozta a mintát), hogy nem tud alkalmazkodni az új családhoz, és visszaköltözik a szüleihez.

Előfordulhat persze az is, hogy a gyámhatóság megelégeli az újabb és újabb védelembe vételeket, a helyzet változatlanságát, és kiemeli a gyerekeket a családból. A jelenlegi állami gondozási rendszer azonban nem garantál az felvázoltnál pozitívabb jövőképet.

Hol a megoldás? Mi lesz Brigitta és a hozzá hasonló tíz-, sőt százezer gyerek sorsa? Hol kellene kezdeni a változtatást? Az iskolarendszerben? A helyi közösségben? A munkalehetőségek területén? A családban? Az egészségügyi és szociális ellátórendszerben? Valószínűleg mindenhol.

Az állami rendszeren belüli hézagokat a civil szféra önmagában képtelen befoltozni, itt állami beavatkozásra van szükség. Érdemi változást csak a rendszerszintű, a valós problématérképre reflektáló, összehangolt stratégia hozhat. Amiben a felelősségnek az érintettekre hárítását végre elengedik. Mert a helyzet létrejöttében társadalmi felelősségek sora lelhető fel, ezek az emberek segítség nélkül nem tudnak változtatni az életükön.

Ám a valódi segítség, a lehetőségek valós megteremtése, a rendszerek átalakítása szakmai alapokon nyugvó politikai döntést feltételez. Az integráció azonban ma nem a legnépszerűbb szavazatszedő terület.

Amíg a döntéshozói szint nem vállalja fel egy a valós helyzethez igazodó átfogó rendszer létrehozását, addig nem lesz változás. Addig Brigitta és társai egyre gyorsuló tempóban termelik újra a nyomort, ami mindannyiunk jövőképét meghatározza majd.

Eredmények

Egyszer azt kérdezte tőlem valaki, hogy sosem éreztem, hogy feladom. Hogy elég volt, nem csinálom tovább?

Azt válaszoltam neki, hogy de, igen. Sokszor. Mert ez olyan munka, ami tele van kudarccal, amihez a jó szándék kevés, és valami eszelős kitartás, előrenézés kell hozzá. Előrenézés, nagyon messzire. És akkor az ember a kisebb napi sikertelenségeket is jobban viseli.

Van egy mondatom, amit mindig elmondok magamnak, ha kudarc ér: ha a romák integrációja egyszerű lenne, már megoldódott volna. Azért nem oldódott meg, mert nagyon bonyolult, nagyon nehéz. Aztán a mélypontról lassan elmozdulok, és lesz erőm újra, lelket verni magamba és a kollégáimba is. Hogy legyen erőnk lelket verni azokba, akik már feladták.

Néha azért vannak áldásos pillanatok.

Tegnap pl. megkerült a szökésben levő lány. Tulajdonképpen már napok óta kaptam a jelzéseket, hogy a környéken bolyong, de amikor a kollégáim élelmiszert vittek a gyermekes családokhoz, találkoztak is vele. Otthon, a faluban. Két kis maszatos papírfecnit küldött velük. Nekem. Rajta rémes helyesírással, ákombákom betűkkel, bocsánatkérés. Hogy nem akart a szökésével nekem fájdalmat okozni. És már bánja nagyon. Kéri, bocsássak meg neki, mert nagyon szeret. És hétfőn visszamegy majd az otthonba. Úgy érzi, becsapott megint. Pedig nem akarta. Nem tudja, miért tette. És kéri újra a bocsánatomat.

Furcsa ez. Azt hiszem, az anyjától sosem kért bocsánatot semmiért. Valahogy otthon nem olyan a légkör. És örülök annak, hogy lelkifurdalása van. Mert ez üzenet számomra: tud valamelyest másképp gondolkodni, mint korábban. Meg akar felelni nekem, annak, amit én képviselek, amit én várok el. Mert bízik abban, hogy ez jó. Jobb, mint amit otthon lát. Talán én vagyok az egyetlen, akinek meg akar felelni. Kényszer nélkül, belülről. Persze jó lenne, ha magának akarna csak, de még nem elég erős ahhoz, hogy kitartson. De már érzi. És ez jó. Ez eredmény, még ha kicsi is.

Az egyik kollégámnak a héten remek ötlete támadt: képpárokat keresett. Mindig fotózunk, az adományok miatt, mert így jelzünk vissza azoknak, akik segítenek nekünk. Így aztán tetemes mennyiségű fotónk van, dátum szerint archiválva. Most, hogy a nyár után újralátogattunk mindenkit, az újakat is, és vittünk iskolaszereket, élelmet, új fotók is készültek. Ezeket most a kollégám összevetette a régiekkel.

Pár családi mappát készített. Azokról pl., akiket már évek óta segítünk, akik néha eltűnnek hosszabb-rövidebb időre, nyomorult, gyökértelen vándorlásukat megszakítva egy kis faluban. Tavaly költöztek be egy igazi házba. Előtte inkább másoknál húzódtak meg, míg kevés volt a gyerek, de néha fél évig távol voltak. Aztán mindig visszakerültek. Legutóbb egy háznak nehezen nevezhető valamiben laktak, messze, a falutól távolabb, a vályogfalat fóliával vették körbe, szinte már csak ez tartotta össze az építményt. Az egyetlen fix pont a házban az ajtófélfa volt, emlékszem, vicces látvány volt, mikor ide rögzítette a férj az elmaradhatatlan parabolaantennát. Az áramot illegális vezetéken vitték oda. Vizet a falu széléről hordtak, WC nem volt. A házban nagy szegénység, de szokatlan tisztaság volt mindig. Akkoriban gyakran megfordultam náluk, mert pici született, ötödiknek, kellett a segítség. Aztán innen menniük kellett.

Átköltöztek egy másik házba. Kevésért megkapták, részletre, errefelé nem túl kelendők a házak, pláne azok, ahol nincs bent a víz. Ez is ilyen ház, kihaltak belőle, üresen állt. Nagyon üresen. Mikor meglátogattam őket, szinte teljesen üres volt. Tiszta, de bútor nélküli. Aztán kaptunk bútorokat. Használtakat, de az is nagy kincs a támogatottjainknak. Mindig nehéz eldönteni, hova vigyük, ki kapja. A család többet is kapott. Ágyat, szekrényeket, asztalt, szőnyeget. Nagyon boldogok voltak.

Aztán alig pár nap, és jöttek az üzenetek a többiektől: az apa eladta mind. És elitta. De mi már nem dőlünk be semminek. Tudjuk, sokakat az irigység késztet a rémhírkeltésre. Mentünk, és megnéztük. A házban minden bútor a helyén volt. Sőt kimeszelve minden, kívül, belül. Büszkén mutatják a szobát, tiszta, bebútorozott. És becsülik. Embernek érzik magukat – mondják.

Csak egy kis segítség kellett, hogy megkapaszkodjanak. Hogy ne akarjanak odébbállni újra a sok gyerekkel, a bizonytalan semmibe. Ők már maradnak. Mert van otthonuk. És megpróbálnak boldogulni. Már van mire tervezni.

Sok ilyen képpárt tudunk már összerendezni. Nekünk megannyi történet, szomorú, rémületes, kudarccal teli, melyik milyen. De ami mellettük van, az új fotók, a külső szemlélőnek is mutatják a változást. Ami nem elsősorban a házak állapotában fontos. Hanem azoknak a szemében, akik a házak mellett állnak.

A képek üzenete

„Hajlékok” – ezt a címet adtam a kiállításomnak; Wahorn András nyitotta meg. Érdekes megvilágításba helyezte a grafikákat, párhuzamba állítva a munkámmal. Mivel ezek a rajzok tényleg a lelkem lenyomatai, és ugyanolyan ventilálást jelentenek nekem, mint az írás, így elgondolkoztam azon, amit mondott.

Arról beszélt, hogy grafikákon látható falak, épületek (ez egy tematikus válogatás volt) hol elvontabb struktúrákban, hol látványhűbben, azt mutatják, hogy ezek között a leomló, meg újraépülő falak között tudom újjáépíteni magam, innen tudok energiát meríteni a mindennapi munkához.

Tényleg, sok rajzon vannak romos épületek, elhagyott lenyomatai az életnek, amiből mindig nekilendül valami, újra megjelenik egy létra, egy kötélhágcsó, egy nyiladék, egy ablak, elindul egy stabilabb fal, egy út valamerre, egy lépcső, egy korlát, valami, amibe kapaszkodni lehet, és elindulni a szétesett világból felfele. Talán ettől nem nyomasztóak ezek a rajzok, hogy van bennük kiút is.

Bár sokan írták, hogy ez a kiállítás végre rólam szól… de azt hiszem, úgy szól rólam, hogy ez is a munkám üzenetét hordozza. Mert ha ezt azzal párhuzamba állítom, akkor ez a „mindig újrakezdés” folyamatát mutatja. Meg persze azt, hogy folyton lerombolódik, amit felépítünk, de valahogy mindig keresünk új utat, és elindulunk újra. Ki tudja, talán azért kell ezeket rajzolnom, hogy higgyek benne, megéljem így is, és ez is erőt adjon. Wahorn azt mondta, naivak vagyunk, ez a közös bennünk, mert konokul hiszünk abban, hogy lehet változás, és nem adjuk fel.

Mert ez tényleg így van, a mindennapokban. A szegénységben élő gyerekekkel még egyszerűbb, az ember megbeszéli velük, mi volt a sikertelen, a nem megfelelő, hogyan lehetne jobban, a gyerek még megérti, próbálja, ha az ember elcsípi a motiváció sokszor nehezen megtalálható vonalát. Vele még könnyű elhitetni, hogy képes valami másra, jobbra, ő még belelkesíthető, a változások megerősíthetők, újra és újra, remélve, hogy beépül majd, és indulhat egy másik lépcsőfok megszilárdítása. Most még tíz perc volt a figyelem, ez már megy, lehet próbálni elérni a tizenötöt. Most sikerült megállnia, hogy csúnyán beszéljen a másikkal, ezt megerősítjük, hogy legközelebb majd akkor is sikerüljön, ha nem vagyunk ott. Most sikerült önállóan megoldani egy feladatrészt, ennek az örömét megerősítjük, hogy emlékezetes maradjon, és építhessünk rá. A sok megerősítésből építjük fel azt a szabályrendszert, amit magáévá tesz majd, amihez igazodik, ami mentén integrálódhat.

A generációs mélyszegénységben élő felnőttek egy részénél sokkal nehezebb a dolog. Velük van a legtöbb kudarcunk. Részben azért, mert megszilárdult már bennük egy másfajta rendszer, amiben a szabályok sajátosak, és nem az integráció felé mutatnak. Amiben nincs jelentősége a pozitív visszacsatolásnak, mert csak egyetlen üzenet megy át, a pénz, az ad magabiztosságot, hatalmat, jövőképet. Az pedig, hogy az honnan van, az másodlagos szempont. A bűnözés gyakran sikersztori itt.

Sokat gondolkodom ezen, és gyakran felteszem magamnak a kérdést, egy-egy kirívó eset kapcsán: hogy juthattak idáig ezek az emberek? Hogy juthattunk mi, a társadalomban idáig, hogy ezek az emberek ilyenek lettek? Hol volt az oktatás, a közösség, valamiféle humánus értékrend, ami hatott volna rájuk?

Hogyan tudnánk rávezetni őket, hogy van másfajta élet is? Látom, nyilván akadálya az a bénító tudatlanság, amiben élnek, mert az iskola nem adott eleget, alig látni bármilyen hatását, a szocializáció pedig rémes mélységekbe vitte őket. Nulláról kellene összehozni valamit ezekben a felnőttekben, mert az értékrend bennük más rendszerben épült fel. Ebben nincsenek jelen közösségi értékek, önző módon magához mér mindent. Ami neki tökéletes, ám ez másokhoz nem illeszthető. Vagyis a vele élőkhöz igen, hiszen illeszkedik a férfihoz a párja, aztán a gyerekük is. Mert behúzza abba őt is. Nem tudatosan, arra nincs tudás, itt szimplán a mintakövetés működik, meg az erőszak, minden ellenkező hatás ellenére. És már ott pózol ő is, whiskys pohárral a kezében a Facebookon, az apjával, tízévesen, arcán már ott a „bulibárós” életérzés magabiztossága.

Neki ismeretlen a másikon való segítés, csak és kizárólag anyagi célért tesz bármit. És nem érti meg, hogy egy közösségfejlesztésre megpályázott pályázati pénzt nem lehet szétosztani a faluban. Nem érti, hogy a gyereke oktatására kapott állami támogatás nem neki odaadható összeg. Szentül hiszi, hogy egy pályázat megírása semmi, hiszi ezt úgy, hogy alig tud írni, olvasni, szöveget értelmezni. Vádaskodik, meggyőzhetetlenül, magát túlértékelve, hiszen pénze van, és az hatalom. A tudást nem érti, és nem is mér vele. Semmit. Embert sem. Csak a pénzzel.

Régebben még azt hittem, meg lehet magyarázni nekik. Hogy csak meg lehet értetni velük valahogy. Ma már látom, egy bizonyos réteggel ez nem megy. Csak arra van remény, hogy a nem tisztességes pénzszerzés előbb-utóbb kiderül, és legalább egy időre eltűnik. Az, hogy a közösség kiszorítsa, nagyon távol van. Mert az sem egyszerű, azt fejleszteni.

Mert ott is mindig újra kell építeni, megerősíteni mindent. Néha azt hiszem, már stabil, aztán kiderül, megint lehúzta valami, oda, vissza, a mélységekbe… és kezdhetjük elölről. Mint a héten is, amikor már azt hittem egyikükről, sínen van… érti és akarja a változásokat. Dolgozik nálunk, tanul is, tervezhetően alakítja az életét. De nem. Jön a többi, alapvető tájékozatlansággal, nagy dumával, és behúzzák valamibe, amiből nyilvánvalóan csak vesztesen jöhet ki. Magyarázzuk neki a buktatókat, talán megérti… vagy talán mégis belemegy olyanba, amire nincs tudása. Sem neki, sem a többinek, itt is megint a pénz mozgat, mert valaki azt mondta, munka nélkül lehet hozzájutni, nosza hát…

Nos, ez a nehéz ebben. Mindig újraépíteni mindent. Sziszifuszi munka… és csak az ad erőt hozzá, hogy az ember erősen nézi azt a felépítményt, ami már megáll. És nem arra figyel, ami mellette megint összeomlik. Aztán, ha elég erőt merít az előzőből, újra lehajol, és újrakezdi a másikkal, aki beleomlott megint a nyomorúságba.

No meg persze igyekszik egymáshoz kötni ezeket az „életépítményeket”, hogy egymást is erősítsék. Így aztán lassan csak erősödik ez az egész. És nagy munka anyagilag is biztosítani az „építkezést”, no meg folyton agyalni a leomló részek újfajta megerősítésén.

Nos, ez a szimbolika tükröződik a rajzaimon is. Tisztán, átlátható üzenetként. Ahogy felépítményeket próbálok, próbálunk kitalálni… és megépíteni… és egymáshoz kötni. Hogy megálljon végre.

NÉHA GYŰLÖLNI KÖNNYEBB LENNE

„Nem lett volna jobb több sikerélményt szerezni, mint ennyi kudarcot?”

Erőt meríteni

Néha nyomasztó, hogy a nyomorúság mennyi területén próbálunk beavatkozni. Mikor új vendég jön hozzánk, és bemutatkozásként felsoroljuk, milyen rendszerben, hányféle területen kell dolgoznunk, ahol nyilvánvalóan nem lesz változás segítség nélkül, már a PowerPoint-prezentáció bemutatása is másfél óra minimum. Azért nyomasztó, mert ahány szál, annyi területen kell tervezni, szervezni, kapcsolatot kiépíteni, fenntartani, finanszírozást keresni, változást mérni, visszacsatolni, továbbgondolni, a tapasztalatokat beépíteni, továbblépni.

Ezért van, hogy sosem érem utol magam, bármennyit dolgozom, képtelenség ennyi szálat kézben tartani. Bár már az is jó, hogy ezt belátom, és a csapaton belül igyekszem delegálni a feladatokat.

Azért haszna is van ennek a sok vonalnak. Egyrészt nyilván azért, mert így nem történhet meg az a hiba, hogy az egyik fejlesztés pozitív hatását lenullázza a másik, és így lehet igazán hatékonyan dolgozni ebben az egészben, másrészt meg azért, mert ha az egyiken kudarc éri az embert, akkor a másikból, ami épp akkor sikeresen megy, meríthet erőt. Ez pedig megakadályozza a kiégés felé csúszást.

Mert igen, mindig vannak személyes sztorik, amikor tehetetlenül nézi az ember a visszafordíthatatlan folyamatot, keserűen, mert már mindent megtett, amit lehetett, és mégsem tudott hatni. Így nem javul a helyzet pl. a kábítószeres lánnyal, aki egyben pszichiátriai beteg is, és prostituálódott is. Mióta nagykorú lett, nem tudtuk elhelyezni sehol, a rehabilitációs kezelések önkéntesek, az ilyen intézmények nyitottak, a pszichiátriai betegsége zárt osztályt kíván, ott nem kezelik ezt, itt meg nem azt, nincs megoldva, mondják a szakemberek, a kórház gyógyszerrel kiengedi, pár hét után visszacsúszik a kábítószerbe újra, ha már nem lehet bírni, bevitetik ismét a pszichiátriára, ahonnan aztán megint kiadják. Tehetetlenek vagyunk. Egyre többször belegondolok: mi lesz ennek a történetnek a vége?

Vagy a másik, a transznemű lány, aki egy ideje a prostitúciót és a munkahelykereséseket váltogatja, két hete nem jelentkezett, ahogy a Facebook-oldalára ránéztem, azt hiszem, most nem a munkahely áll nyerésre. És nem tudok mit kezdeni a fiatalasszonnyal sem, aki hamarosan a másodikat szüli, hetente kér élelmet, tudom, nem alaptalanul, hiszen annyira kicsi a hasa a terhesség idejéhez képest, nincs jó helyen, de az új család nem tud hova menni. És megszült a héten ő is, akiben annyira bíztam, hogy tanulni fog, egyetlen épként abban a rémes családban, de belemenekült az első kapcsolatba, és csak annak örülhettem, hogy jó darabig használtak gumi óvszert, és betöltötte a 18-at, mire meglett a baba. Hogy az életük milyen lesz, azt borítékolni tudom. És nem tudtunk annyit hatni, hogy ne így legyen.

Előre megjósolható életutak, tragédiák teszik próbára a lelkünket ebben a munkában, nagyon kell, hogy egy másik terület mutassa: ne add fel, van értelme, eredménye.

Persze vannak hetek, mint ez is, mikor minden összejön. Mikor csak számolja az ember, mi jöhet még. Talán az egyik legnehezebben viselhető azoktól a támadás, akikért dolgozunk. Mert persze tudjuk, szinten tartjuk mindig: ne várj hálát, nem azért teszed! De nehéz ám, mikor mindent próbál az ember, hogy kiszámíthatóan menjenek a dolgok, aztán az, akitől a leginkább nem várná, az támadja. Igaztalanul. Vagyis csak az ő igaza szerint, ahogy ő érti, látja, és ahogy ő rendszerbe állít magának mindent, évekre visszamenően, csak a negatívumokat persze, olyan bűnökkel, amit nemhogy nem követtél el, de nem is tudod, miről beszél. Persze ilyenkor mondom, szuggerálva magam: nyilván azért ilyen, mert ennyi a tudása, ebben nőtt fel, ebben élt, miért várnék tőle mást? De nem könnyű.

Ilyenkor gyakran eszembe jut egy sor, ott függ előttem az irodában, az asztalomnál: „Milyen jó lenne nem ütni vissza.” Szép vers. József Attiláé. Jó lenne ma olvasgatni, mindenkinek, mindenhol. Az első versszaka így szól:

„Mikor nagyokat ütnek rajtunk,

Milyen jó lenne nem ütni vissza

Se kézzel, se szóval,

Világítni a napvilággal,

Elaltatni az éjszakával,

Szólni a gyávaság szavával,

De sose ütni vissza.”

Aztán nagy levegőt veszek, és lassan megnyugszom. És újraépítem magam, ezredszer is, a velük való munkában. Mert ez egy ilyen terület. Ahol el kell viselni az igaztalan támadásokat is. És nézni kell annak a gyerekeit, aki vádol, mert rajtuk kell segíteni. Értük kell dolgozni, harcolni, sokszor a szülővel is.

Néha gyűlölni könnyebb lenne

Akik segíteni szeretnének, és megfordulnak nálunk, egy dologban megegyeznek: többnyire mindenki mást gondolt azelőtt erről az egészről. Leginkább egyszerűbbnek gondolták a megoldásokat, a hatások gyors és tiszta lecsapódását várták.

Vannak, akik nem bírják, feladják. Vagy érzelmileg nem, vagy azért, mert annyira kilátástalannak látják. „Miért a legnehezebb helyen kezdted?” – kérdezte tőlem nemrég valaki. „Miért nem valami könnyebb terepen? Nem lett volna jobb több sikerélményt szerezni, mint ennyi kudarcot?” És értetlenül néz, mikor válaszolok, hogy ez szándékolt döntés volt, mert azt remélem, ha itt működni kezd valami, akkor máshol majd könnyebben bevezethető lesz.

Persze nekem sem egyszerű. Én is ember vagyok, ráadásul vezetem is ezt az egész munkát, a csapatot, ami azt jelenti, hogy figyelnem kell a kollégáim lelkére is, hogy elkerülhessék a kiégést, és messze előre nézve, optimistán tudjanak dolgozni. Mert máshogy ezt nem lehet csinálni.

Közben pedig néha magamat is treníroznom kell. Mert én is érzem, hogy néha gyűlölni könnyebb lenne. Könnyebb, ha az ember kiengedhetné a dühét, ráordíthatná a másikra, amit gondol róla, leköphetné, megüthetné, megalázhatná, és akkor talán érezhetne valamit… de mit is? Megkönnyebbülést? Felsőbbrendűséget? Igazságérzetet? Feloldódna valami feszültség benne? Vagy csak a tehetetlenség dühe dolgozna tovább belül?

Tipródom, és rémülettel nézek magamba, ha valahol a lelkem mélyén érzek ilyesmit. Közben néha magam is elcsodálkozom, másoknak milyen könnyen megy a gyűlölködés ma az országban. És mintha egyre természetesebb része lenne az életünknek. Mindenkit lehet gyűlölni: a cigányt, a menekültet, a melegeket, a zsidókat stb. És gyűlölnek is az emberek. Mert gyűlölni könnyű. Azt a legkönnyebb.

A gyenge pontom: a gyerekek. Más nem nagyon tud olyan fokú indulatot kiváltani belőlem, mint az, ha a gyerekek szenvednek. Egyszer majdnem eljutottam odáig, hogy gyűlöletet éreztem. Egy apa iránt, aki egy gyámhivatali tárgyaláson úgy viszonyult a gyerekeihez, ahogy egy szülő sosem tehetné meg. Mintha nem is az övéi lennének.

És persze, érzek valamit, inkább értetlen dühöt az iránt az anya iránt is, aki megint elköltözött egy férfihoz, egy másik településre, itt hagyva a gyerekeit, a kisebbeket, akiket még nem emeltek ki, üzente, hogy nem érdekli, mi van velük, nem jön többé haza, vihetik, ahova akarják őket, neki nem kell egy sem. Felvette a családi pótlékot, bevásárolt, és főzött belőle. No nem a gyerekeknek, hanem annak a férfinak, aki mellett épp akkor jól érezte magát. Megtette ezt már máskor is, aztán hazajött. Most is így történt, fenyegetőzve hazatért, mindenki döbbenten nézi, de lepereg róla minden, sőt próbál diktálni, megszabni dolgokat, és mivel nem teljesítjük, bosszúból a gyerekét nem engedi a napközis táborunkba.

Őrület. Eddig nem törődött a gyerekeivel, most meg velük akar minket zsarolni. Mit lehet ilyenkor tenni? Ha az ember a gyereket nézi, és enged neki, akkor a nő úgy éli meg, hogy diktálhat mindenkinek, nekünk, a közösségnek, és megtehet mindent. Ha nem foglalkozunk a gyerekkel, nyilván ő fosztódik meg étkezéstől, fejlesztési lehetőségtől. Ő, aki nem tehet erről az egészről, akit eszközként használ a szülő, és mi legalább annyira szenvedünk ettől, mint a gyerek maga.

Vagy a másik család iránt is, akikkel hat éve semmire sem megyünk. Az egész közösség megveti őket, a környezetük rémesen elhanyagolt, a gyerekek is, és állandóan kérnek, kérnek és kérnek, ha nem segítünk, arcátlan hazugságokat terjesztenek – mondjuk akkor is, ha igen –; változásnak pedig alig van nyoma. Ők is a gyerekeket használják eszközként, gátlástalanul, és közben a gyerekek így szocializálódnak, a nagylány már profi a rágalmazásban, hazudozásban. A szívem szakad meg a kicsikért, akik nélkülöznek a szülők felelőtlen élete miatt.

És ott a másik is, aki bántja és alázza azt, akit sikerült egy bentlakásos középiskolába juttatnunk, és most otthon van, szünidőn, amit kurtítottunk ugyan, de még így is sok… bántják, mert többet tisztálkodik, mert másképp beszél, mert mást akar, mint amiben ők élnek. Fenyegetik és megalázzák, „selyemfiúnak” csúfolják. Semmit nem értenek abból, amiben a fiú él és gondolkodik. El akarják tőle venni az álmait, a gondolatait.

Szóval, bár szerencsére nem ez a jellemző, de akad szülő, aki nem szülőként működik. Akiket lehetne gyűlölni, de akiket próbálok megérteni, mert biztosan oka van annak, hogy ilyenek, hogy ilyenné váltak. És nehéz nekem is, mert sajnálom a gyerekeiket, akikből lehetett volna bármi, de egyedül vannak, támasz nélkül, és nem tudunk mindenhol ott lenni, hogy bizonyíthassuk nekik: nem ez a szülői minta, nem ez a felnőtt minta, nem ez az út, amin menniük kell, hogy nem ilyen a világ.

Tudom, most sokan mondják, az ilyen családokat hagyni kellene. Nem kell mindenkit megmenteni, tudomásul kell venni: van, akin nem lehet segíteni. És a felnőtteket el is tudnám engedni… de ott vannak a gyerekek. Őket nem tudom. Mert ők nem ezt érdemlik a világtól.

Érzelmek

Talán racionálisabban, talán érzelmek nélkül könnyebb lenne ezt a munkát végezni. Szárazon, szenvtelenül, nem nézve sem a szemekbe, sem magamba. Nem keresni mindig magam is ebben az egészben. Kívülállóként nézni a problémára, és félrefordulni, tudomást sem venni a kudarcról. Azt gondolni, hogy ezzel nincs dolgom. Nem gyűlölni, de nem is szeretni.

Talán úgy jobban menne. Úgy nem lennének álmatlan éjszakáim, hogy mit kellett volna másképp csinálni. Nem kellene folyton azon morfondíroznom, hol és hogyan lehetett volna fordítani a szomorú történeteken.

Mindig türelemre és szeretetre törekszem. Reménykedem abban, hogy tudok változást előidézni, és az pozitív irányban történik. Ha ezt hangosítom ki – a sikereket –, sok visszacsatolást kapok. Megerősítőket, biztatókat. Beleeshetnék abba a csapdába, hogy csak erről írjak. A kudarcokról pedig ne. Azokra is kapok persze visszacsatolást, kárörvendően, gyermetegen tapsikolókat: „Na ugye, hogy nem megy!”

Próbálok a lehető legtárgyilagosabban képet adni erről az egészről, amit hívhatunk mélyszegénységnek, gyerekszegénységnek, nyomornak… Ami persze nem megy. Mert én is ember vagyok, érzelmekkel. Amit nem is akarok palástolni.

Amikor még részese voltam a szakpolitikai egyeztetéseknek az Antiszegregációs Kerekasztalban, gyakran fogalmaztam keserűen, érzelmektől vezérelve. Azoknak próbáltam így magyarázni a helyzetről, akik ezt nem értették, mert számukra ez az egész nem volt érzelmi alapon megközelíthető. Néha úgy éreztem, le is sajnálnak ezért. Próbáltam magyarázni, hogy én közelről szerzek tapasztalatokat, ezért türelmetlen vagyok, mert látom, naponta látom, ahogy gyereksorsok dőlnek el, menthetetlenül, és felelőtlenségnek tartom, hogy nincs azonnali intézkedés a változások megindítására. De nem tudtam megértetni velük, ezért kiléptem az érzelmektől mentes elvi egyeztetések semmitmondó színteréről.

Változás persze azóta sincs. Minden maradt a régiben.

Azt hiszem, ebből az egészből az érzelmeket nem lenne szabad kizárni. A szeretet, a hit a másikban vezérelv, de hazug lennék, ha nem vallanám be, hogy nem kizárható a düh, a harag sem. A gyűlöletig persze nem lenne szabad elmenni. De volt már, hogy azon kaptam magam: érzem, gyűlölök. Ilyenkor nekem is magamba kellett néznem. És visszanyomni az érzést, helyet adva a szeretetnek. De ez időbe kerül. Hagyni kell időt ennek, nekem, magamban.

Az ilyen esetek egyébként mindig a gyerekekhez kötődnek. Mert ezt viselem a legnehezebben, ha velük történik valami, ami megelőzhető lett volna. Még mindig nem tudtam elrendezni magamban pl. az anyát, aki prostituálta a lányait. Tönkretette őket, és hiába látom az okokat, az átörökítést, a szerencsétlen egybeeséseket, a dühöm még mindig erős iránta, inkább még mindig a gyűlölethez áll közelebb. Börtönben van, azóta sem láttam, de a kisebb gyerekekkel kapcsolatban vagyok, és ez nem engedi feloldódni bennem az érzést.

És hetek múlva sem tudom feloldani azt, amit egy másik asszony és a párja iránt érzek.

A család az egyike azoknak, akikkel mindig újrakezdtük. Mindig kaptak esélyt, segítettük őket a lakhatásban, bútorokkal, ruhákkal, élelemmel, sokszor a közösség is neheztelt, mert mindig visszaéltek vele. Vádaskodásban, követelőzésben, hazudozásban élen jártak. Pajzsként használták a gyerekeiket, no meg az asszony betegségét, amit hihetetlenül tudott elővarázsolni, ha nem volt más eszköze. Mindent megpróbáltunk velük. „Húzd meg-ereszd meg” játék volt az egész, igen, segítünk a majdnem rájuk rogyó ház megerősítésében, ha a háztól tíz méterre elhordják azt a szemétkupacot, amit a ki nem mosott ruhákból és szemétből halmoztak fel, igen, kapnak másik ágyat a patkánytól szétrágott helyett, ha kimeszelnek stb. De tartós változást nem tudtunk elérni. Néha nagy cirkuszokkal, látványosan elhatárolódott tőlünk az asszony, majd fogadkozva visszarendeződött. A férfi még ezt sem. Ő csak szidni tudott. Minket is. Aztán kezdődött minden elölről. Harcoltunk velük, folyamatosan. Közben persze próbáltunk a gyerekeknél bepótolni mindent, amit otthon nem kaphattak meg.

A legszomorúbb történetek, képek eddig ebből a családból vannak meg bennem. A leglehangolóbb körülmények, torokszorító látványok. Ezek a szülők alkalmatlanok voltak arra, hogy gyerekeket neveljenek. Mégis tizenegy gyerek volt a családban. Kettő meghalt, kilenc élete pedig pontosan olyanná vált vagy válik, mint a szüleiké. Szegénység, analfabetizmus, erőszak, börtön, egymás után érkező gyerekek azoknál, akik már felnőttek. Akik még gyerekek, azokat pedig elvitették. Igen, itt nem a hivatal döntött úgy, hanem az anya, az apát meg ez sem érdekelte. Őt a gyerekei nem érdekelték.

Először állami gondozásba került a két nagyobb, az anya kérésére. Pár hete a két kisebbet is elvitette. Neki nem kellenek. Nem sírtak ők sem.

– Jobb lesz ott. Legalább nem penészes kenyeret eszünk – mondta a nagyobbik.

Bekerültek már korábban is, mindannyian, de akkor visszakönyörögte őket. Akkor még nem akartam elhinni, hogy csak a megélhetésért. És nincs „happy end” a gyerekeknek ott sem. Sem a két nagyobb, sem a két kicsi nem tud már azoktól a sebektől megszabadulni, amiket otthon szereztek. Fizikailag nyilván jobb körülmények között lesznek, de ez nem lesz elég arra, hogy más fordulatot vegyen az életük. Jól látszik ez már a korábban bekerült gyerekeken is.

Kilenc élet, kilenc, a szülők rémes sorsát ismétlő család. Mert a sorsok mennek tovább az ő gyerekeikben, akiknek szintén nem lesz elég osztályuk, szakmájuk, normális házuk, ahol a férfiaknak a bűnözés, a lányoknak a főállású anyaság ad karriertörténetet. És hiába vezetem magamban vissza, hogy az anyjuk is állami gondozott volt, őt is ellökte az anyja, az apjuk is analfabéta, akinek az ital a legfontosabb az életében, hogy a szülők is abban nőttek fel, hogy a legmocskosabb szavakkal szidták és verték egymást… nem tudok most úgy gondolni rájuk, hogy az érzelmeim ne befolyásoljanak. Még nem tudom nem gyűlölni őket azért, amit tettek. Mert a tönkretett gyerekeik sorsa nem engedi.

Azt hiszem, ilyenkor nekem is csak a könnyek maradnak. Elsiratni őket, a szüleik helyett is. És várni, hátha ez segít. Nekem. Mert a gyerekeknek sajnos ez sem.

XXI. SZÁZADI SZEGÉNYSÉG

KÉT UNIVERZUM

„Telefonunk már van, nem tudnak egy SIM kártyát szerezni bele?”

Húsvéti blog

A húsvét a megújulás ünnepe, a lelki megtisztulásé. Azt mondják, ilyenkor különösen fontos, hogy elmélyedjünk magunkban, az érzéseinkben.

Nekem most nagyon vegyes érzéseim vannak. Annyira abszurd lett minden körülöttünk, hogy nehéz benne fellelni a húsvét üzenetét.

Hogy melyek ezek az ellentmondások, amelyek feszítenek?

Kellene, hogy pedagógusként kitartsak azok mellett az értékek mellett, amelyek természetemből adódóan vittek erre a pályára. Például hogy arra neveljem a gyerekeket, hogy tiszteljék egymást, szépen beszéljenek egymással, mert mindent meg lehet beszélni, türelemmel, indulat nélkül. Hogy tanuljanak meg érvelni, vitatkozni, mert ennek is kultúrája van. Teszem azt, egy olyan társadalomban, ahol a másik megalázásának technikája fontos tudás lett. És sok pénz is van benne, karrierlehetőség lett. Bekúszott a parlamentbe, napi szinten ott van a sajtóban, amiben élen jár a kormányzat által támogatott média. Olyan mélységekben vagyunk, mint még sosem.

Mivel sok cigány gyerekkel foglalkozom, azt gondolom, a 21. században arra kell nevelnem őket, hogy büszkén vállalják identitásukat. Miközben pontosan tudom, a világ körülöttünk kirekeszti őket, jobb lenne azt mondani nekik: tagadd le, ameddig csak tudod. Mert a kirekesztés álcázásának technikájában nagyon megerősödött a mai magyar társadalom. Erre, az alattomosság technikájára kellene felkészítenem őket, hogy boldoguljanak majd, ha felnőnek.

Húsvétkor példa kell hogy legyen a sok egyházi személyiség, akik most Jézusról beszélnek, megmossák más emberek lábát, mint egykor Jézus, hogy ezzel is mutassák, melyek azok a keresztény értékek, amelyek szerint élnünk kellene… miközben az iskoláikba nem veszik fel a leghátrányosabb helyzetű cigány gyerekeket. Pár hete írtam egy levelet az egyik egyébként szegregáló egyházi iskola fenntartójának, és egy pályázatot ajánlottam a figyelmébe, ami egyházi és civil szervezeti konzorciumban pályázható, kértem, pályázzunk együtt a szegregátumban élő romák közösségfejlesztésre, ha már egy helyen dolgozunk… még válaszra sem méltatott.

A szociális munkánk legfontosabb részét kitevő közösségfejlesztésben a részvételi demokráciára próbáljuk rávezetni azokat a felnőtteket, akiknek a szocializáció meg az élet a szemlesütve mindent elfogadó magatartás mintáját adta. Azt mondjuk: kérdezz, hiszen rólad van szó. Miközben, aki kérdez, az ma rögtön gyanús lesz. A rendszer ellensége.

Minden közösségi összejövetelen foglalkozunk azzal, hogy a becsületesség mennyire fontos. Munkahelyet teremtünk, hogy a tisztességes pénzkereset kiszámítható útját mutassuk a romáknak. Tesszük ezt egy olyan rendszerben, ahol a roma vezetők legálisan, büntetlenül sikkasztották el és sikkasztják el a roma felzárkóztatásra szánt milliárdokat.

Sokat küzdök a roma asszonyokért, velük is, a családokkal is. Hogy megértsék, nem természetes a családon belüli erőszak, és az sem, hogy az ő vállukon több teher van. Bebizonyítom nekik, mennyi érték van bennük, erre építjük a közösséget is. Teszem ezt egy olyan társadalomban, ahol a miniszterelnök felsőbbrendű mosollyal közli: „nőügyekkel” nem foglalkozik.

Furcsa összecsengése volt a múlt héten az abszurditásoknak az is, hogy épp aznap, mikor a százmilliós nagyságrendű „Innovatív, népegészségügyi fókuszú, társadalmi felzárkózást is segítő modellprogram” zárókonferenciája volt itt, akkor mi, egy fővárosi nyugdíjas nőgyógyász önkéntes munkájával szerveztünk nőgyógyászati szűrést egy szegregátumban azok között az asszonyok között, akiket az ilyen lehetőségek nem érnek el.

Ellentmondások, mindenhol. Mára már szétfeszítik az élet kereteit. És ez már nem arról szól, amiről eddig beszéltem, hogy a kormányzati kommunikáció és a valóság ellentmondása mekkora. Nem a kétféle Magyarországról. Hanem arról, hogy mi szerint szervezzük az életünket, miben bízhatunk, mire építhetünk, milyen élethez, milyen készségek elsajátításához, milyen értékek beépítéséhez segítsük hozzá a gyerekeket, a rászorulókat.

Sokat tipródom ezen. Ma már szinte minden érték, amiben hittem, „nagyban” az ellenkezőjéről szól. És ebben a rendszerben „kicsiben” is megkérdőjeleződik az emberben a munkája fókusza, célja, értelme. Hogy meddig érdemes ragaszkodni ehhez… Vajon ezek az értékek lesznek időállóbbak, amiben én hiszek, vagy az, amit most a rendszer képvisel? Mi van, ha a rendszeré erősebb lesz? És mi van, ha képtelen vagyok ehhez igazodni? Akkor mi lesz velem? Meg azokkal, akik itt hisznek nekem, bíznak bennem? Nézzek a szemükbe, ott a nyomorúságban, és mondjam azt, amit eddig mutattam, az mind zsákutca? Ha élni akartok, nem ez a jó út?

Lehet, hogy minden a fejére fordul? Amit eddig demokrácián értettünk, az már nem az? Amit eddig becsületességnek gondoltunk, az más? Amit eddig szabadságnak hittünk, az hamis idea volt? Mi történik velünk? És meddig mehet tovább így?

Persze muszáj hinni a megújulásban. Természetes része az életnek. Talán ez a stabil pont. A tavasz. Az talán még igaz.

Zavaros ügyek

A Hankiss Elemér felállította gondolatpárokon sokat gondolkodom, nemcsak mint pedagógus, de mint a szegregátumokban, cigány közösségekkel dolgozó is. Próbálom figyelni, hogy az általa felvetett hagyományos európai és a modern kor értékrendje közötti ellentmondások hogyan magyaráznak meg jelenségeket a többségi és a kisebbségi lét megélései és megítélései között.

Mert az világos, hogy ezekkel a problémákkal mi, a többségi csoportban élők is szembesülünk. Igaz, ezt a magunk körein belül nehezebben vesszük észre. Sokkal markánsabban látják viszont sokan bennük, a mélyszegénységben élőkben, pláne a cigányokban ezeket az ellentmondásokat. Az ítélet könnyen kimondatik: ők nem akarnak európai módon élni. Nem akarják azt, amit minden kulturált európai, hiszen nem akarnak takarékoskodni, beosztani, nem korlátozzák a vágyaikat, nem teljesítik a kötelességeiket stb.

Csak pár példa az említett gondolatpárokból, hogy érthetőbb legyek: a hagyományos értékrend szerint – amit az iskola is tanít, és ugye minden felelősséget vállaló ember ezt vallja –: élj takarékosan! Míg a világ ma arról szól, a számukra is elérhető információforrásokból és a többségi társadalomból is ez folyik: fogyassz! Tanítjuk, elvárjuk: becsüld meg, amid van! Ugyanakkor a kor szellemisége mondja: szerezz minél többet! (Erre emlékeztet a sokat emlegetett mondat is, „akinek semmije sincs, annyit is ér”.) A „légy becsületes!” és „légy sikeres!” ellentmondása pedig sajnálatos hozadéka lett a mai világnak. (A tisztes szegénység: erény! – A gazdagság az igazi siker!)

Lehet bogarászni az ellentétpárok között, és átgondolni saját életünket, és kimondott ítéleteinket. Én úgy érzékelem, hogy ezek az ellentmondások feszítik a mindennapokat, mindannyiunkét, ám könnyen megfogalmazott vádként jelennek meg a mélyszegénységben élők felé, miközben azok, akik ezeket megfogalmazzák, éppúgy ennek a béklyójában vergődnek.

Persze ezek az elméleti fejtegetések csak a nap végén jutnak az eszembe. Napközben meg kellene érteni a történéseket, átlátni az információkat, bizalmat adni és kapni, hinni tudni.

Ami néha pokolian nehéz. Elhiggyem azt, hogy tényleg árulják a lányt, vagy sem, megértsem, miért a mobiltelefon a legfontosabb, ha pénzhez jutnak, miért kell szakadt cipőben engedni a gyereket az iskolába abból a családból is, ahol kocsi van, vagy mi van a hűtőben befagyasztott hat csomag hús és kötelezően megmutatott liszt és olaj mellett is csak krumplit evő gyerekekkel.

Mert ezeket a legnehezebb átlátni, megérteni, és ennek tükrében adekvát megoldásokat kitalálni.

Nemrég, amikor egy ház ledőlt, és fedél kellett volna sürgősen egy család feje fölé, a családfő elárulta nekem, hogy pár hónappal előtte nagy hülyeséget csinált. Mert hirtelen kellett 80 ezer Ft egy öreg autóra, és aláírt egy papírt, hogy három hónapra lemond a házáról, aztán majd visszakapja. De becsapták, és az állami gondozottként életkezdési támogatásból vett ház tulajdonjogát sosem kapta vissza. Aztán, ahogy elkezdtem érdeklődni, kiderült, nem egyedül van ezzel. Családok sokasága ment bele errefelé ebbe a „remek” üzletbe, amit az egyik falu Roma Kisebbségi Önkormányzatának vezetője hozott, azonnali kifizetéssel, ügyvéddel. Persze először nem értettem, mi ebben az üzlet. A szálak messzire vezetnek… talán kölcsönök felvétele? Spekuláció? Nyilván nem a házak valós értéke hozta ide őket. És a tömegesség jelzi, valakik nagy üzletet csináltak vele… miközben földönfutókká tették a felelőtlenül döntő családok sorát. Akik még ugyan a házaikban élnek, de már nem tulajdonosok.

A modern világ értékrendje jellemzően a pénzről szól. Ez szervezi azoknak az életét is, akiknek van, és azoknak is, akiknek nincs. Ebben egyformák vagyunk. Csak a megítéléseink különbözők.

Persze gondolkodom azon is, segíthet-e ezen az erkölcstanoktatás bevezetése? Az iskola, amelynek látens tanterve éppúgy zavaros, ellentmondásos… nem hiszem.

Fogalmam sincs, mi a megoldás. És attól tartok, ezzel nem vagyok egyedül. De vajon gondolkodunk-e rajta elegen?

Két univerzum

Olyan ez az egész, mintha két univerzum lenne egymás mellett. A távolságok lassan tényleg csak így mérhetők.

Ami felfoghatatlan, mert egy országról beszélünk.

Az egyik univerzumban a mínusz 15 fokos hidegben a futballpályák fűtése a legfontosabb. A másikban az, hogy ne fagyjanak meg az emberek. Ott milliárdokba került a kazánház is, ami a pálya fűtését adja, emitt a szétégett kályhák minden résén ömlik a füst, ha sikerül végre begyújtani. Ott megnyomnak egy gombot, hiszen ezekhez a futballpályákhoz a legmodernebb technika jár, és már melegszik is a víz a csövekben. Emitt előbb fát kell szedni, akácjövéseket, majd hazahúzni a kukában, feldarabolni kisebbekre, és szárogatni, hogy meggyulladjon végre. Ott nyilván az az öröm, ha látszik, hogy leolvad a hó a pályáról, emitt meg az, ha csuklónyi vastag akácot sikerül kivágni, hazavinni úgy, hogy nem kapják el közben.

Nem egy univerzum, csakugyan. Az egyikben állítják, hogy minden rendben az oktatásban, mindenki, aki azt állítja, hogy nem, hazug áruló, a másikban a szülők visznek be hősugárzót, hogy ne 17 fokban üljenek a gyerekek a tanórákon. Az egyik szerint az ország kórházai tökéletesen betöltik funkciójukat, korszerűek, nincs már sorban állás a műtétekre, semmi gond, a másikban viszont többnapos halottat találnak a mosdóban, és halálesetek sorát okozzák a fertőzések.