részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Paul Auster: The Invention of Solitude

Copyright © Paul Auster, 1982
All rights reserved.

Hungarian translation © Hegyi Pál, 2022
© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 259 1

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Berta Ádám
Előkészítés Tóth Andrea
Korrektúra Bérci Ágnes
Borítóterv Somogyi Péter
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Tartalom

Egy láthatatlan ember portréja

Az emlékezés könyve

Egy láthatatlan ember portréja

„Az igazság után kutatva készülj a váratlanra, mert nehéz rátalálni, és talányos lesz, ha megleled.”

Hérakleitosz

Egyik nap van élet. Egy ember például, egészsége ép, nem is idős, betegséget nem ismer. Minden, amint szokott, ahogy mindig is lesz. Napról napra halad, teszi a dolgát. Csak az előtte álló életről álmodik. És ekkor az történik, hogy halál van. Az emberből feltör egy kis sóhaj, összeroskad székében, és az már a halál. A váratlan hirtelenség gondolatnyi időt nem hagy, esélyt sem ad a tudatnak, hogy szót találjon, ami megnyugtatná. Semmi más nem marad számunkra, csak a halál, saját halandóságunk elemi ténye. Hosszú betegség után a halált fogadhatjuk beletörődéssel. Még a baleseti halálért is kárhoztathatjuk a sorsot. De hogy egy ember minden látható ok nélkül meghaljon, hogy egy ember pusztán azért haljon meg, mert ember, ez olyan közel visz minket az élet és halál közti láthatatlan határhoz, hogy már azt sem tudjuk, melyik oldalán állunk. Az élet halál lesz, és utólag úgy tűnik, a halál mindig is uralta az életet. Figyelmeztetés nélküli halál. Mondhatjuk: az élet megáll. És megállhat bármelyik pillanatban.

Apám halálhírét három héttel ezelőtt kaptam. Vasárnap reggel volt, épp a konyhában készítettem reggelit kisfiamnak, Danielnek. Feleségem az emeleten, ágyban, még pár óra alvással kényeztette magát meleg takarók alatt. Vidéki tél: a csend világa, égő fa füstje, fehérség. Gondolataim egyre az előző éjjel írt szövegem körül jártak, már vártam a délutánt, amikor visszatérhetek a munkához. Ekkor csörgött a telefon. Rögtön tudtam, baj van. Senki nem telefonál vasárnap reggel nyolckor, ha a hír várhat. A halaszthatatlan hír pedig csakis rossz hír lehet.

Egyetlen felemelő gondolatot sem voltam képes kicsikarni magamból.

Még be sem pakoltuk bőröndjeinket a New Jersey-be vezető háromórás kocsiúthoz, amikor már pontosan tudtam, írnom kell apámról. Nem volt tervem, nem körvonalazódott, hogy ez pontosan mit is jelent. Arra sem emlékszem, hogy elhatározom magam. Ott volt, bizonyosságként, kötelességként, ami attól a pillanattól foglalkoztatott, amikor elért a hír. Azt gondoltam: apám elment. Ha nem cselekszem azonnal, vele együtt egész élete eltűnik.

Most, mindössze három hét távolából már látszik, különös volt a reakcióm. Mindig azt hittem, hogy a halál majd megdermeszt, lebénít a gyász. Ám amikor bekövetkezett, egyetlen könnyet sem ejtettem, nem éreztem, hogy a világ darabjaira hullana körülöttem. Furcsamód, bár halála hirtelen jött, meglepően felkészülten fogadtam. Más dolog zavart, olyasmi, aminek nincs köze sem a halálhoz, sem ahhoz, ahogy reagáltam: rá kellett döbbennem, hogy apám semmilyen nyomot nem hagyott maga után.

Nem volt felesége, nem volt családja, senki, aki számított volna rá, senki, akinek az életére hatással lett volna apám hiánya. Okozott talán némi döbbenetet elszórt baráti körében, akiket ugyanúgy felrázott a hirtelen halál gondolata, ahogy barátjuk elvesztése is. Mindezt rövidke gyász követte, azután semmi. A legvégén mintha soha nem is létezett volna.

Már a halála előtt sem volt jelen, a hozzá közel állók régen megtanulták hiányát elfogadni, úgy kezelni, mint lényének alapvető velejáróját. Most, hogy elment, a világ számára nem okozott gondot feldolgozni, hogy örökre távozott. Életének természete készítette fel őket a halálára – elvárt halál volt valamiképp –, ha és amikor felidézték emlékét, inkább csak homályosan, leginkább homályosan.

Hiányzott belőle a szenvedély bármi iránt, legyen az tárgy, egy személy vagy eszme, s mert nem volt olyan helyzet, amelynek nyíltan kitette volna magát, távol maradt az élettől, kerülte, hogy belemerüljön az események sodrába. Evett, munkába járt, voltak barátai, teniszezett: de jelen sosem volt. A kifejezés legmélyebb, lényegi értelmében volt láthatatlan ember. Láthatatlan mások számára, és minden valószínűség szerint önmaga előtt is. Amíg élt, egyre csak kerestem, próbáltam rátalálni az apára, aki ott sem volt, és most, hogy meghalt, azt éreztem, tovább kell folytatnom a kutatást. A halál nem változtatott semmin. Egyetlen különbség volt: kifutottam az időből.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0