A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Hannah Kaner: Godkiller

HarperVoyager, an imprint of HarperCollinsPublishers Ltd, London, 2023

Fordította: Miks-Rédai Viktória

Godkiller

Copyright © Hannah Kaner 2023

All rights reserved.

Jacket design by Holly Macdonald © HarperCollinsPublishers Ltd 2023

Jacket illustration © Tom Roberts

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2023

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tördelő: Kovács Mária

ISBN 978-963-566-641-6

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

Prológus

Tizenöt évvel korábban

Első fejezet

Kissen

Második fejezet

Inara

Harmadik fejezet

Elogast

Negyedik fejezet

Skediceth

Ötödik fejezet

Elogast

Hatodik fejezet

Kissen

Hetedik fejezet

Inara

Nyolcadik fejezet

Elogast

Kilencedik fejezet

Kissen

Tizedik fejezet

Inara

Tizenegyedik fejezet

Elogast

Tizenkettedik fejezet

Kissen

Tizenharmadik fejezet

Skediceth

Tizennegyedik fejezet

Kissen

Tizenötödik fejezet

Elogast

Tizenhatodik fejezet

Inara

Tizenhetedik fejezet

Elogast

Tizennyolcadik fejezet

Inara

Tizenkilencedik fejezet

Skediceth

Huszadik fejezet

Elogast

Huszonegyedik fejezet

Inara

Huszonkettedik fejezet

Kissen

Huszonharmadik fejezet

Inara

Huszonnegyedik fejezet

Elogast

Huszonötödik fejezet

Inara

Huszonhatodik fejezet

Elogast

Huszonhetedik fejezet

Kissen

Huszonnyolcadik fejezet

Skediceth

Huszonkilencedik fejezet

Elogast

Harmincadik fejezet

Kissen

Harmincegyedik fejezet

Elogast

Harminckettedik fejezet

Inara

Harmincharmadik fejezet

Kissen

Harmincnegyedik fejezet

Elogast

Harmincötödik fejezet

Kissen

Harminchatodik fejezet

Inara

Harminchetedik fejezet

Kissen

Köszönetnyilvánítás

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Prológus

TIZENÖT ÉVVEL KORÁBBAN

A lány apja egy tengeristenbe szeretett bele.

Az isten neve Osidisen volt. A lány szülei Kissent és fiútestvéreit az isten érintésének tiszteletére nevezték el. Tidean, azaz Dagályhozta. Lunsen, azaz Ezüsthíd. Mellsenro, azaz víz csiszolta, kerek sziklák. És végül Kissenna, a tenger szerelmének gyermeke. Osidisen halrajokat hajtott a hálójukba, megtanította nekik, mikor hajózzanak ki a viharba, és mikor bújjanak fedél alá, és mindennap biztonságban hazavitte őket, a fogással együtt. Kissen és a családja a tenger kegyeltjeként nőtt fel.

A tengeristen azonban nem hozott szerencsét Talícia vidékeire. A helyek falvait idővel egy tűzistennő, Hseth hálózta be nagy vagyonokról szóló ígéreteivel.

Mindenki a tűz szeretőinek vagyonát akarta. A talíciaiak Hseth nevében elégették a hajóikat, az erdőket pedig kivágták, hogy a kohóikban fegyvereket kovácsoljanak, bronzból hatalmas harangokat öntsenek, amelyek hangja a tengeri szikláktól a hegyi határig zengett. Osidisen vizei kiürültek, a föld felett füst úszott. Hamarosan sötétebb, erőszakosabb történetek is terjedni kezdtek a falvak között: áldozatok, vadászatok, tisztogatások, mind a tűzisten nevében. Ellenségek és régi családok egyaránt elégtek Hseth örömére.

Egy este, éppen Mellsenro tizenkettedik születésnapja után, amikor az ujjaira tintával jegyezték fel a nevét, a tizenegy éves Kissen különös, sűrű és édes füst szagára ébredt. Kaparta a torkát.

Amikor magához tért, rájött, hogy elrabolták: a férfiak rongyot kötöttek a szájuk elé, az arcukat szénporral festették meg, a hajukba kötött csengők pedig apró lámpásokként ragyogtak. Kissen tagjai nem mozdultak, a mellkasa is nehéz volt, mintha az álom még mindig rajta heverne. Most már felismerte az édes füstöt. Altatószer volt, parázsló slessmagokból, más fűszerekkel vegyítve, amelyeket nem ismert meg. A házon túl a tenger haragosan csapkodta a sziklákat. Osidisen dühöngött.

Kissen szólni próbált, de a szája nem engedelmeskedett, a nyelve a szájpadlásához tapadt. A feje oldalra billent, így már meglátta Mellt is; frissen tetovált keze a padlót súrolta.

– Mmmeelll – nyöszörgött Kissen, de a bátyja nem nézett fel. A kábító füst a zsalukon, a falakon át is beszivárgott, megállt a levegőben.

– Csend legyen! – Az egyik férfi alaposan megrázta. Kissen ismerte ezt a hangot, ezt a tompazöld szempárt.

– N… Naro? – kérdezte Kissenna, most már kissé erősebb hangon. A hullámok zúgtak odakint. A füst felkavarodott, ahogy a tengeri szél benyomakodott a tapasztott fal résein át. Kissen sós szelet érzett az arcán, az ajkán. A feje egy kissé kitisztult. Naro rémülten nézett rá.

– Azt mondták, még nem fognak felébredni! – csattant fel a maszkján keresztül.

– Igyekezz! – Kissen felismerte a másik hangot is. Mit volt az, Naro sógora. A maszkok a füsttől védték őket. – Igyekezz!

A ház mélyére vitték őket, a középen álló tűzhelyhez.

– Mit csináltok? – tudakolta Kissen fátyolos, de erős hangon. Az izmai még mindig nem engedelmeskedtek.

Odavitték a tűzhelyhez, a kerek kőhöz a nádtetőn nyíló füstlyuk alatt. Az esti tűz parazsa körül felállítottak egy uszadékfából és fémdarabokból eszkábált, harangforma ketrecet. A szüleiket már odakötözték a széléhez, és most a bátyjait hurcolták oda. Boka, boka, karok, nyak. Áldozatok. Kissen volt az utolsó. Naro és Mit most odavágták a rácsokhoz, az apja mellé. A tengeri szél betört a füstlyukon, fütyült a gerendák mellett. A zsaluk csattogtak, a ház is beleremegett a víz dühébe.

– Naro, hagyd abba! – ismételte Kissen, most már tisztán. A füst szinte teljesen kiszellőzött a házból, bár a tagjait még mindig nem tudta mozgatni. – Miért csinálod?

Naro a lábait igazgatta, hogy a rácsokhoz kösse őket; közben Mit a kezét kötözte oda. Lunsen félelmében csukladozva zokogott. Kissen már nem látta Mellt. Visszatért az ereje, vergődött, amikor a fémhez szorították, de a férfiak nagyobbak és erősebbek voltak nála. Odakint csengtek-bongtak a harangok, a zúgó szélben fénytelen volt a hangjuk. Akár ezrek is kiabálhattak volna odakint, bár a faluban alig laktak százan. Biztosan minden szomszédjuk odakint volt. Együtt tervelhették ki ezt az egészet, hogy hogyan üssenek rajta a tengeristen kegyelt családján. Kissen forró szurok szagát érezte. A rettegéstől elszorult a torka.

– Nem fogjuk megbánni, liln – mondta Mit. Hogy meri kicsinek szólítani? Ezt a nagybácsik és a barátok szokták mondani. Ő nem barátjuk volt, hanem áruló. – Így kell lennie.

Kissen összeszedte minden erejét, és éles fogaival a férfi keze után kapott. Mit félrerándult, és a hüvelykujján ejtett sebre szorította a másik kezét.

– Hagyjátok! – csattant fel. – Itt az idő! Nem fognak várni ránk.

Elrohantak. Kissen egész testében remegett. Kiköpte Mit vérét, és próbált mélyeket lélegezni, közben elfordult a kötelek között, hogy láthassa a családját.

– Papa! – Nem volt tőle túl messze. – Papa!

Bern, az apja alig kapkodta a levegőt. A szája felszakadt, vérzett, a szeme alatt fekete folt éktelenkedett. Kába álmában biztosan megverték. Tönkrevert szájával csókolta azelőtt a tenger istenét, most azonban szénnel rajzolták a homlokára Hseth harang alakú szimbólumát.

Újra sűrűsödni kezdett a füst; ezúttal nem édes volt, hanem keserű, forró és fekete. A padló alól áradt. A falubeliek meggyújtották a szurkot a cölöpalapzat alatt.

Kissen rángatta a kezét, a lábát.

– Papa! – kiáltotta. Amikor harapni próbált, a nyakát nem kötözték le. Addig vergődött, fájdalmas helyzetbe facsarva a csontjait, hogy még az ízületei is belereccsentek, de végül elérte a közelebbi kezét. Rágni kezdte a kötelet, tépte, rángatta a csomót. Csónakkötél volt, úgy sodorták, hogy szét ne bomoljon, Kissen azonban nem akart meghalni.

Tidean is magához tért.

– Mocskos hulladékok! – kiáltotta a saját kötelékeit feszegetve, de a hangja elcsuklott, amikor a kötél megszorult a nyakán. Kiköhögte a füstöt. – Sótlan árulók! – nyögte rekedten.

Kissen érezte a lábán a növekvő hőséget.

– Nyugalom – szólalt meg az anyjuk az altatótól kábán. – Nyugalom, drágáim. Osidisen megment minket. Megígérem.

Még nem látták a lángokat, de a levegő már vibrált. Osidisen tengeri szele még mindig igyekezett betörni, és a füst és a forróság úgy kevergett odabent, mint az olaj és a víz. Kissen szeme, szája, orra kiszáradt. Újult erővel kezdte tépni-rágni a kötelet.

– Mind megfizettek ezért! – süvöltötte Tidean, túlkiabálva az anyja ígéretét, de őt túl szorosan kötözték meg, erősebben, mint Kissennát. Hiába vergődött, nem jutott semmire.

A padló megrepedezett, alóla tűzfény derengett. A falak megfeketedtek. Aztán felrebbent egy parázsszem, felnyalt egy lángnyelv, és a faajtó tüzet is fogott, Tidean szemébe szórva a szikrákat. A fiú sikoltva vergődött a kötelékeiben.

– Lélegezz mélyeket, fiam – nyugtatta az anyjuk. – Semmi baj. Osidisen eljön. – Hazudott, hogy megkönnyítse számukra a halált. Osidisen a víz istene volt, sosem lépett a partra, még miattuk sem, ahogy egy tűzisten sem merne megmártózni a tengerben. Az istenek most nem menthették meg őket.

A kötél rostjai belemartak Kissen érzékeny ínyébe. Sűrű, forró vér ömlött a nyelvére. Felmordult, és rázárta az állkapcsát a csomóra, aztán megrántotta. Nyilalló fájdalmat érzett, valami csikordult a szájában, aztán elpattant. A kötél! A kötél pattant el. Kissen szemfoga még mindig benne volt, ahogy kiszakadt az ínyéből.

A lány kitépte a kezét a kötelékekből, és nekilátott a többi csomónak. Sós vére végigfolyt az állán, és a kőpadlóra csepegett, ahol sisteregve perzselődött meg.

A másik keze is kiszabadult! Most a lába! A körmei az élő húsig beszakadtak, Kissen elkeseredetten lihegve tépte a köteleket. Megmenti őket! Muszáj. A lélegzete is égetett, a szemét marta a forróság, de kitartott. Az anyja köhögött.

– Lélegezzetek mélyeket, gyermekeim – ismételgette, de Kissen hallotta, hogy könnyek fojtják el a hangját. Lunsen nyöszörgött; Tidean egyre gyengébben vergődött. Mell meg se moccant. – Hagyjátok, hogy a füst elaltasson, és Osidisen eljön értetek.

Kissen végre kioldotta a köteleket, kiszabadult a lába is. A padló már lángolt, a tengeri szél pedig nem tett mást, csak elvitte a füstöt, és elvitte az anyjuk egyetlen reményét is: a fájdalommentes halált.

– Papa! – Az apjukat erősen a forrósodó fémhez kötötték. Kissen ennek ellenére odamászott, bár a keze égett.

– Kissenna – motyogta az apja felduzzadt ajkakkal. Szeme nyitva volt, kába megkönnyebbülés látszott benne. – Lányom, menekülj!

– Megmentelek! – köhögte Kissen. – Mindannyiótokat megmentelek!

Az ujjait a feszes tengerészcsomókba mélyesztette. Szorosak voltak, de ki tudja oldani őket, és lassacskán kiszabadítja az apját. A szeme égett. Most már Mell is felébredt, és felkiáltott, mert a lángok elérték a tűzhelyet, és a lábát is. Helyes, mind felébredtek. Aki ébren van, az menekülhet. Kissen kiszabadította az apja bal kezét, és a lábán kezdett dolgozni, amíg ő maga a jobbját oldozta ki. Fogyott az idő. A harangok hangja felszállt odakint, zengett, egyetlen hanggá olvadt, amely még a tűz harsogásánál is hangosabb volt.

A lángok is megváltoztak. Összefonódtak, felfutottak a falon, aztán újra a padlóra zuhogtak, egyetlen oszlopot alkotva. A szikrák úgy hullottak, mint a hó. Nevetés harsogott a füstben, éles, boldog kacaj.

A lángok forogva kitárultak, fény- és parázsszoknyává formálódtak. Egy nőalak rajzolódott ki közöttük: a karját széttárva forgott. Hseth, a tűzisten. A haja sárgában, mérgezett vörösben izzott, a belőle áradó forróságtól megrepedtek a fagerendák.

– Tengeristen! – rikoltotta, aztán a nevén szólította. – Osidisen! Nézd, elfordultak tőled, és nekem adták, akiket szeretsz! Nem érhetsz hozzám, te tehetetlen, vén vízikecske! Ez a vidék az enyém!

Hseth nem is nézett Kissenre és a családjára, meg sem rezzent a sikolyaikat hallva. Lángviharban törte át a tetőt, amely nyomban leszakadt.

Kissen pislogott. Fekete forróság. Fény. Fájdalom. A nehéz gerendák szétzúzták a ketrecet. Mell már nem sikoltozott. Kissen pislogott. Az apja állt előtte, már nem volt megkötözve. Kissen feje sajgott, a szája tele volt hamuval.

– Papa… nyögte ki. Az apja a törmeléket igyekezett lerángatni róla, de nem bírta felemelni a megcsavarodott fémdarabot, amely Kissen jobb lábszárába ágyazódott, és szétzúzta a csontjait. A lány mindenestől csapdába esett. Tudta, hogy meg fog halni, látta az apja szemében.

– Minden rendben lesz, Kissenna! – Hazudott, ahogy az anyja is, ugyanazon a lágy hangon, amit Osidisen annyira szeretett. Megsimította Kissen haját, mintha elaltatná. – Légy bátor, drágám, leányom!

– Menekülj, papa! – nyögte visszanyelve a zokogást. – Kérlek!

– Ne sírj, Kissenna – felelte az apja. – Jobb lesz így.

Fájdalom. Vakító, rettenetes fájdalom hasított Kissen lábába. Felsikoltott, de a füst a torkába fojtotta a hangot. Az apja megmarkolt egy izzó vasdarabot – kettejük vére sercegett rajta –, és megemelte.

– A lábát az életéért, Osidisen! – kiáltotta. – Könyörgöm, mentsd ki innen ezért, a húsáért és véréért és csontjáért, ami az enyém is!

Újra lenyomta a fémdarabot, és megforgatta.

Kissenna ismét sikoltott. A fájdalom a tűznél is hevesebben égette, az apja azonban még nem végzett. A lány szeme előtt elsötétült a világ. Amikor magához tért, az apja már kifelé vonszolta a romok közül. A lába ott maradt. Az apja kormos arcán megfolyt a szénpor, a könnyei a szakállába folytak.

Kissen ekkor meglátta az egykori falakon túl a tengert. Tehetetlenül dühöngött a sziklafal alján. Sós szél kavargott, a csípése egy pillanatra magához térítette Kissent. A hullámok elkapdosták a ház lehulló darabjait, és szétmorzsolták őket.

– Az életemet adom, Osidisen! – zokogta az apja. – Az életemet adom az övéért, nincs más kérésem!

– Nem! – nyöszörögte a félájult Kissen.

– Tartozol nekem ezzel! – folytatta az apja. – Szerelmem, barátom! Most már neki tartozol. Az életemet Kissennáért!

A hullámok felnyúltak a sziklafalon, mintha igyekeznének elérni őt. Osidisen arca rajzolódott ki közülük, a szeme sötét, mint a tengermély. Kissen remélte, hogy megtagadja a kérést, és inkább az apját menti meg.

Az istenek azonban szeretik a vértanúkat.

Osidisen rábólintott.

Kissenna hiába vergődött. Nem akarta egy isten ígéretét; az apját és az anyját akarta, Tideant, Lunsent és Mellt. A családját akarta. Az apja még utoljára magához szorította, és megcsókolta; a szakálla karcolta Kissen arcát.

– Szeretlek – mondta, és belökte a tengerbe.

Első fejezet

KISSEN

Nehéz egy istent a saját elemében megölni, emlékeztette magát a lány, miközben átkozódva kaptatott felfelé a meredek hegyoldalon, Middren középnyugati részén, Talícia egykor hatalmas szomszédjában. Addig volt hatalmas, amíg el nem vesztette a keleti kereskedővárost, Blenradent, és a város lakosságának felét az istenek viszályaiban. Middren számára ez szörnyű volt, de a Kissenhez hasonló istenölők tárcái híztak tőle.

A levegő sűrű és hajnali-hűvös volt; Middren még alig rázta le magáról a tél szorítását. Jobb lábát hegymászásra tervezték, és két rétegben kötözte be a térdét, mégis érezte a művégtag és a húsa találkozásakor formálódó hólyagokat. Később nagyon fognak fájni.

Az erdőn átvezető, keskeny ösvény csúszott a jeges sártól, de Kissen azért látta a nyomokat. Egy lenyomat a mohán itt, egy felfordított kő ott, sőt, még vércseppek is, amelyek elárulták, hogy jó úton jár. Ez egy olyan út, ahol az emberek imádkoznak.

A nyomolvasó képességei ellenére a nap már félig felkelt, mire megtalálta a jelzést. Egy sor fehér kő volt kirakva az ösvényen, ahol a talaj szintbe ért egy közeli folyó mellett. Egy küszöb. Megmozgatta a vállát, és mély lélegzetet vett. Talán egy kisebb szentélybe is becsalogathatta volna ezt az istent, de ahhoz idő kellett volna, és türelem, neki pedig egyik sem volt.

Átlépte a vonalat.

A hangok megváltoztak. Eltűnt a reggeli madárdal, de eltűnt a humusz és a levelek illata is. Víz zúgását hallotta, mélységet és hideg követ érzett maga körül, a levegőben pedig füstölő és vér halvány emlékét.

Egy istent bevégezni nehezebb volt, mint létrehozni, még akkor is, ha, mint ez, szinte újszülött volt, alig néhány éves. Ennél már csak az volt nehezebb, hogy pénzzel vagy nemesfémmel csábítsa magához őket, ha már rákaptak az áldozat ízére.

Kissen óvatosan elindult a folyó mentén. A füstölőillat erősödött. Az isten tudta, hogy megérkezett. Kissen megállt a parti köveken, tudomásul vette a lábában érzett fájdalmat, a reggel hidegét, a hólyagok szúrását. A kardját nem húzta elő – még nem. A folyó sekély volt, de a sodrása erős, a közeli zuhogóból tajtékot sodort magával.

A levegő még jobban lehűlt.

Nem látlak itt szívesen, istenölő. Az istenek gondolatbeszéde rosszabb volt, mintha tűt szúrtak volna a koponyájába. Az elméjébe hatolt, azt szaggatta.

– Mohó lettél, Ennerast – felelte Kissen. A szél felszisszent. A név hatalom, és az istenek számára a saját nevük halászhorog volt a kopoltyújukban. Ezt az istennőt azonban nem lehetett csak a nevével foglyul ejteni.

Csak egy kis vér volt, felelte Ennerast. Csak egy borjú, vagy kettő. Nem emberivadék.

– Ugyan már, addig éheztetted őket, amíg oda nem adták neked őket! – közölte Kissen, közben körülnézett, és felmérte a helyzetet. – Hagytad, hogy a vizeik megbüdösödjenek, és megbetegítsék őket. A partjaidra vontad a gyerekeket és az időseket, és halállal fenyegetted őket. – Volt néhány előnye a helynek, ahol megállt. A víz a bakancsát nyaldosta.

A helyhatóságnak már korábban hívnia kellett volna egy veigát. Ha egy ekkora településnek, mint Ennerton, a vezetője valamit is ad magára, nem hagyja, hogy egy isten elég ideig éljen, és ennyire hatalmassá váljon. Hiába, hogy a szentélyeket betiltották, egyre-másra jelentek meg az új istenek. Hatalomból születtek, elemi lények voltak, és az emberek szeretete és félelme adott nekik életet, amíg aztán akkorára nőttek, hogy kihasználták az alkotóikat. Az emberek ostobák voltak, az istenek pedig kegyetlenek.

– Fájdalmat okozol nekik – válaszolta Kissen. A lába előtt a víz már nem folyt tovább a medrében, hanem a part előtt kavargott.

Ez jár nekem. Isten vagyok.

– Hah! – Kissen humortalanul felnevetett. – Azokon élősködsz, akik félnek, Ennerast. Patkány vagy, én pedig patkányfogó.

Benyúlt viaszolt gyapjú kabátjába, végigfuttatta az ujját totemekkel, relikviákkal és füstölővel teli belső zsebein – ezek voltak a mestersége eszközei. A tégelybe vágott kis metszéseket kitapogatva találta meg, amit keresett. A körmével lazította ki a dugót. Alatta egy összetekert, telerótt bőrdarabka rejtőzött.

A levegőben izgatott idegesség érződött. A víz tajtékot vetett. Mi az?

Kissen nem érezte, amit az istenek viszont igen: mások félelmét, reményét, kétségbeesését, minden érzelmet, amivel szívesen játszadoztak, de amivel nem igazán törődtek. Azt viszont tudta, hogy mi hajtja őket, mire vágyakoznak.

– Egy ima – felelte, de nem eresztette még el.

Akarom.

– Egy fiatal férfi imája, egy messzi faluból. – Kissen a dugót babrálta. – Azt akarja, hogy ne fenyegesse aszály, és a közeli erdők égése. Biztonságért könyörög saját maga, a növényei és az állatai számára. Kétségbeesetten kívánja a vizet.

Add nekem.

– Bármit megígér, Ennerast – mosolygott Kissen. – Bármit.

Az enyém!

A víztömeg felemelkedett, a zöldes zubogásból egy fej formálódott, kopasz és sima, mint a folyó sodorta kő, és két, csupa hínár kar. Az örvénylő vízből kialakuló test közepén egy sötét folt látszott: az isten vérteli szíve. Kissen felé nyúlt, aki megvetette a lábát, és kirántotta a kardját. Egyetlen, gyors mozdulattal metszette át Ennerast ujjait. Az isten felrikoltott és visszahúzódott, de a víz máris újjáalakította a testét.

– Éget! – kiáltott fel meglepetésében. A szeme fénytelen és szürke volt, mint a patakmeder kavicsai. A kard könnyű volt, az acélnál is keményebb és erősebb. Vasból és a Bridhid-tárna ércéből kovácsolták, mint Kissen lábát. Egy istent ugyanúgy megvágott, mint egy embert, az elveszett dolgok kisistenétől a háború hatalmas uráig. Az új istenek, mint Ennerast, aki csak most öltött testet a hegyi folyóban, még nem tapasztalták a briddita penge élét.

Az istennő kivicsorította szálkafogsorát, és Kissen lába alatt a partra csapott. A part leszakadt, Kissen pedig a vízbe esett. Megpróbált kikapaszkodni, de a hínárok a csuklójára fonódtak, és mélyebbre húzták. A víz betöltötte a száját, az orrát, a tüdejét kereste.

Kissen a hínárokon át döfött előre, lefelé, a meder talajába. A penge egy kő mellé ékelődött. Kissen letámasztotta a jobb lábát is, hogy stabilan állhasson, és minden erejét megfeszítve kirántotta a kardot a mederből, átmetszve vele a hínárt és az áramlatot is. Felegyenesedett, és lecsapta Ennerast karját, amikor az isten újra vissza akarta nyomni.

A kar szétomlott, mint egy vízesés. Ennerast sikoltott, és az áramlat ereje meggyengült. Kissen végre meglátta, amit keresett. A zubogó mögött csont színe villant a szemébe. Színes szalag lobogott egy kő mellett. A folyóisten szentélye. Ennerast nem volt régi isten, akinek mindenhol akad szentélye, és az imák szárnyán bárhová elutazhatott volna. Bár a természetben született, újszülött volt még, és a szentélye nélkül elpusztult volna.

Kissen nem adott neki időt, hogy újraformálja a testét. Előrerontott, a kardját csapásra emelte. Ennerast bevette a cselt. A szentélye felé vetődött, hogy megvédje, Kissen pedig az utolsó pillanatban elfordult a térde csonkján, és elrántotta a pengét,  felfelé. Átmetszette az isten sötét felsőtestét, egyenesen a vérrel telt szívbe hatolt. Az isten felüvöltött, mint amikor egy gát átszakad, és Kissen csuklója után kapott. Úgy szorította, hogy még a csontjai is összecsikordultak.

– Kérlek! – könyörgött Ennerast. – Hagyd meg az életemet, veiga! Talán még a hasznomat veszed!

– Nincs szükségem istenekre – felelte Kissen.

– Így beszél az, akinek a szívét még mindig Osidisen esküje védi!

A víz minden titkot kifecsegett. A cseppek a tengerig hordták a meséket. A vízistenek pletykája feltartóztathatatlan volt.

– Megszabadíthatlak tőle, tudod? – Ennerast a penge felett előrehajolt, Kissen arcába. – Eltüntethetem az esküt, a hegeket, az emléket. – Megsimította a lány arcát.

– Nálad hatalmasabb istenek is tettek már nekem ajánlatot, Ennerast – válaszolta Kissen. – Őket is megöltem.

– Akkor megátkozlak! – rikoltotta az isten. – Légy…

Kissen kirántotta a pengét. Vér és állott víz ömlött a karjára. Az isten némán összeomlott, a zubogó mögötti szentély összeroskadt, elsüllyedt az Ennerun folyóban, amely immár szabadon folyt a falvak felé, hogy táplálja őket, hadd virágozzanak, vagy sorvadjanak. Ennerast azonban még egy gondolatot átlökött Kissen elméjébe.

Amikor Middren behódol az istenek előtt, a te fajtádnak lesz legelőször vége.

A víz csobogása elhalkult, a füstölő édes illatát ismét felváltotta az iszap szaga. Felhangzott a madarak dala.

Kissen megborzongott. Teljesen átázott, de a feladata ezzel még nem ért véget. Az isten meghalt, de az istenek visszatérhetnek. A szentély még őrizte az isten emlékeit, az áldozatait, a világba kapaszkodó horgonyát.

Odalépett a szentélyhez. Összedőlt, de nem rombolódott le végleg. Két állatkoponya tört csak össze. A legtöbb isten az emberi áldozatok előtt állatokat követelt. Kissen összeszedte a maradványokat, és kihajította az erdőbe, hadd rothadjanak meg ott. A füstölő leégett, de a hamuja egyben maradt. Kissen összeszedett belőle egy kicsit egy üvegcsébe, a többit a vízbe söpörte. Sok más felajánlás, amit az isten kapott, egészben volt; még elégséges, hogy ha így marad, visszahozzák az életbe Ennerast. Kissen magához vett egy kézzel készített selyemcsíkot, amelynek a szálait vérbe áztatták, és a mintájába imát szőttek. Úgy tűnt, szerelmi fohász, egy isten számára igen csábító. A többi imatárgy között nem sok megőrzésre érdemes akadt. Kissen jó messzire a parttól, egy kőkörben kupacba rakta a szentély maradványait, és meggyújtotta. Figyelte, ahogy a hevenyészett máglya hamuvá ég.

Csak egyetlen másik tárgyat tartott meg: egy fejet ábrázoló mészkő totemfigurát. A járomcsontja magas volt, a szeme jellegtelen, éppen befért Kissen tenyerébe. Középen végigrepedt, amikor Ennerast elpusztult, de ez volt, amelyből annak idején alakot öltött.

Gőz, sár és kátrányfüst szagától átitatva gyalogolt vissza a hegyi ösvény aljára, ahol a lovát hagyta, és visszaügetett Ennerton városkába, az elöljáróhoz, aki megbízta. Az elöljárók voltaképpen kidíszített gondnokok voltak, akiket a földet tulajdonló nemesek helyeztek a falvakba és a körzetekbe. Jelen esetben a Craier-ház. Kissent nem érdekelte, kié a sár, amíg az ezüst szépen csillogott.

Bekopogott a városháza ajtaján. Egy idős, rosszalló arcú nő nézett ki, sötét bőréről dörzsölgette a tintafoltokat.

– Ti, veigák régebben a hátsó ajtót használtátok – morogta. Kissen úgy rámosolygott, hogy kicsillant az aranyfoga. A Blenradenért vívott háború előtt az istenölők alig számítottak másnak, mint bérgyilkosnak vagy kártevőirtónak. Kissent és az őt kiképző veigát fű alatt fizették.

– Ma már a király áldásával dolgozunk – felelte. – Vagy esetleg megvitatnád a kérdést Blenraden halottjaival?

A nő elvörösödött, és beeresztette. Kissen csókot lehelt felé. Mostanában már nem kellett úgy tennie, mintha a hivatása bűnös volna.

Az elöljáró az irodájában ült egy nagy, tölgyfa íróasztalnál, Arren király cifra ruhás képe előtt, és számlákat tanulmányozott. Homlokráncolva nézett fel Kissen érkezésére, a bal fülében sorakozó rézkarikák megcsillantak a lámpafényben. A lyukak bekékültek halvány bőrén.

– Megvan? – kérdezte.

– Neked is jó napot, Tessys elöljáró – köszöntötte Kissen. – Azt gondoltam, a Craier-birtokokon szívesebben fogadják az embert.

Tessys arca savanyú volt, mintha már túl sokszor léptek volna a fejére.

– Bizonyítékra lesz szükségem – válaszolta. Egészen betegesen sápadt volt. A bizonyíték ott füstölt a domboldalon, bár a nap nedves volt, éppen, ahol Ennerast szentélye állt. A bizonyíték érződött a Kissent belengő düh szagában, mint a zsongás a levegőben vihar után. Mindegy: a kisemberek ragaszkodtak a nagy ajándékokhoz.

Kissen az íróasztalra tette Ennerast repedt mészkő totemét. Tudta, hogy az elöljáró is tudja: az ilyesmi csak egy szentélyből származhat. A férfi rémülten nézte a tárgyat.

– Ezt pusztítsátok el – utasította Kissen, kivette a köpenye zsebéből bőrbe burkolt veigapapírjait, és átcsúsztatta az asztalon. – És irtsátok ki a szívetekből az aggodalmat, különben még a tél beállta előtt visszatér.

Az elöljáró bosszús pillantást vetett Kissenre, aztán a papírokra nézett, közben a tollát babrálta.

– Azt mondtad, elpusztítottad.

– Az istenek élősködők. Ha valahol félelmet találnak, amin hízhatnak, újra megjelennek.

Ha Ennerast újjászületik, ugyanazt az utat követi majd, a korábbi szentélye emléke nélkül is. Az istenek mind ugyanarra vágytak. Szeretetre, áldozatokra, vérre.

Az elöljáró szipogott. Kissen fején átfutott, hogy feljelenthetné-e, amiért nem takaríttatta el Ennerast szentélyét már korábban. Komoly bírságot kellene fizetnie, talán még az egyik ujja is bánná. Talán meg kellene tennie, de ez a férfi jellemén mit sem változtatna. Az isteneket az emberek imái hívták életre, márpedig senki sem akart egy ima rossz végére kerülni. Ha minden alkalommal a legközelebbi lovaghoz szalad, amikor valakinek veigára van szüksége, hamar munka nélkül találhatja magát.

Az elöljáró az egyik fiókból előszedett egy pecsétet és egy zacskó ezüstöt. A tintaköve már nedves volt, úgyhogy rányomta a pecsétet, aztán a papírokra is, ahol a veiga háromcsúcsú szimbóluma állt. Kissen először az ezüstöt vette el, és a tenyerében méregette. Feljelenteni talán nem fogja, de azért felárat fizettetett vele.

– Most eredj. – Az elöljáró visszatolta neki a papírjait, és intett. Nem bírt egyenesen Kissen szemébe nézni.

– Nincs más megbízásod számomra? – kérdezte Kissen. – És miért nincs?

– Nincs már istenbajunk – vágta rá az elöljáró, száját feszes mosolyra húzva. – Ha mégis kellenél, üzenek a te elöljáródnak, Lessciában.

Kissen vállat vont, és eltette az ezüstöt.

– Azt nem fogod elrendezni, igaz? – mutatott a totemre. Nem kérdés volt. Az elöljáró félt, igaz, nem a halott istentől, hanem a követőitől. Keresni fognak valakit, akit hibáztathatnak, és ő volt, aki istenölőt hívott. Talán megőrzi a relikviát, talán némi kenőpénzért elveszíti.

Ennerast utolsó szavai verődtek fel Kissen elméjében. Amikor Middren behódol az istenek előtt…

Előrántotta a kardját, és a penge lapjával rácsapott a totemre. Az elöljáró hátraugrott. Ennerast arca porrá morzsolódott az asztalon. Egy horpadás és apró, fehér darabkák kupaca maradt utána.

– Hogy merészeled…! – kezdte az elöljáró, de elhallgatott, amikor Kissen elmosolyodott, hogy kilátszott az aranyfoga, majd a király képére nézett. Arren egy szarvasbika fején nyugtatta a fejét, a háta mögött a hajnali fényben parázslott a város. Az elöljárónak a király szavát kell követnie, akármit is gondoljanak a városiak. A férfi visszanyelte a dühét.

– Köszönöm – szűrte összeszorított fogain át.

Kissen, miközben elhagyta a városházát, igyekezett kiverni a fejéből azokat a szavakat. A nagy isteneket szétkergették, a falkáik feloszlottak. Middren földjén régen véget ért a háború. Ennerast szavai semmit sem jelentettek, csak egy haldokló isten utolsó, kétségbeesett kiáltását.

A mellkasához emelte a kezét, ahol Osidisen fogadalma, az apja áldozata, még mindig a szívére nehezedett, tengeri rovással írva.

Második fejezet

INARA

Inara Craier visszafojtotta a lélegzetét, amikor a rönkszállító, amelyben elrejtőzött, döcögve megállt. Ezen a napon mindig fát szállítottak Ennertonba, bár fogalma sem volt, pontosan hová. Még szorosabban ölelte magához a mellénye alatt rejtőző szőrös társát, Skedit, és kilesett a kocsit borító vászon alól. Egy forgalmas, köves úton voltak, egy nagy kapu előtt. Odabent, a vizes udvarban, kardokkal és kis pajzsokkal verekedtek, és mindenki a Craier-ház halványkék-szürke színeit viselte. A kapu feletti címeren három fa látszott, és a felettük átrepülő madár. Az anyja címere. Lessa Craier volt a ház feje. Ez biztosan valami katonai tábor.

– Lélegezz mélyeket – tanácsolta saját magának Inara visszahúzódva. A szavak párafelhőcskékbe burkolóztak. – Lélegezz mélyeket.

Még sosem járt Ennertonban. Ami azt illeti, még sosem járt a Craier-udvarház kerítésén kívül élete tizenkét éve során. Az odakinti világ büdös volt és zajos. És fényes. Túl fényes, túl színes.

Eléggé zajos, hogy ne vegyenek észre minket, mondta a társa. Csináld, amit mutattam, hogy eltűnjenek a színek.

Inara nagyot nyelt, és kicsusszant a kocsiból. Az anyja bátor volt, magabiztos és erős. Most Inarának is ilyennek kell lennie, az anyjáért. Skediért.

Senki ügyet sem vetett rá, amikor odébb lépdelt. Mindenki a saját dolgával volt elfoglalva. Cipekedés, munka, kiáltozás, nevetés. A színek úgy vettek körül mindenkit Ennertonban, mint egy fényburok. A válluk körül lebegtek, a kezükből folytak, a fejük felett imbolyogtak. Változékony, rebbenő kaleidoszkóp, amely villogott, fel-felvillant, majd elhalványult. Inara mélyet lélegzett. A színeket rajta és Skedin kívül senki sem látta. Át kell néznie rajtuk, az utcára, az emberek arcába. Így a burkok elhalványultak.

Ne fuss, intette kis barátja, és a ruhaujján át a könyökéig mászott. Csak sétálj. Lassan.

Inara majdnem lassan belesétált egy nőbe, aki egy, a lábánál összekötözött, halott kecskét cipelt a vállára emelt rúdon, és éppen kihátrált az egyik ajtón.

– Bocsánat! – bökte ki.

– Nekem te ne sajnálkozz, kis hülye! – A nő ellépett mellette. A színei agresszív, tüskés narancsban villantak fel. Inara lélegzete elakadt.

Menj tovább. Ezek csak érzések. Nem árthatnak neked.

Inara szorosabbra vonta maga körül a köpenyt. Skedinek igaza volt. Mostanra már hozzászokhatott volna a színekhez, amelyek a Craier-udvarház szolgáit is körülvették, hol halványan, hol erősebben, és a gyümölcsösökben, mezőkön és az állatok mellett dolgozókat is. Amióta Skedi rátalált, vagyis nem sokkal azutántól fogva, már látta őket. Öt színes és titkolózó éve.

Friss tavaszi este volt, a téli fagyok még nem vonultak el egészen, ezért bélelt kabátot vett, arra utazóköpenyt, és a hajára is kendőt kötött. Senki mást nem látott ilyen meleg ruhában. Itt, a városban, néhány órás kocsiútra a háztól, melegebb volt. Inara szorosabbra kötötte a kendőjét, és lehajtotta a fejét, bízva benne, hogy nem ismerik meg. Itt mindenki az anyja uralma alatt állt, őrá azonban rá sem néztek.

Elfordult a katonai barakktól, és azonnal bele is lépett egy mély tócsába, amely tele volt a közeli mészárszék hulladékával. Mire lerázta a lábáról, éppen csak sikerült félreugrania az egyik ablak alól, ahonnan az éjjeliedény tartalmát borították ki. Zakatolt a szíve. Ez butaság volt. Őrültség. Mindent kockára tett, és még azt sem tudta, hová menjen.

– Tessys elöljáró, muszáj a veigának itt maradnia? – ütötte meg a fülét egy párbeszédfoszlány két, mellette eltolakodó férfitől. A beszélő nyakában a gallért egy gyűrött selyemdarab fogta össze, a másiknak a fülében rézgyűrűk sorakoztak, a köpenye finom gyapjú volt, gyöngyház gombokkal. Fontos ember.

– Tudod, hogy Ennerast hegyi követői bajt akarnak keverni. Jobb, lesz, ha elmegy – folytatta a nyakkendős.

– Durva és büszke nő, és azt akarja, hogy ezt mindenki meg is tudja – felelte a réz fülbevalós, alighanem az elöljáró. A lány néha hallotta, hogy az anyja emlegeti. – Egy percet sem akarok többet társalogni vele. Ráadásul úgy hallom, nagyon lefoglalja, hogy a kocsmáros Rosalie-nek udvaroljon – intett a közeli fogadó felé, amelynek ajtaja előtt többen is gőzölgő korsókból itták a forralt bort. – Légy eszednél, és távozz te is.

– De mi van, ha… – A nyakkendős láthatóan feszengett.

– Kifizettem, amit kért, részemről a dolog le van zárva.

Inara látta, hogy a fogadó neve King’s Will. A cégére az égő város felett felkelő napot ábrázolta. Blenraden. Hát persze. Inara csak elmosódott pillanatokra emlékezett a gyermekkorában zajlott háborúból, de egyetlen gyermek sem felejtheti a legsötétebb napot, amikor az anyjuk sebzetten, némán, megtört szívvel tér haza.

A háború végére tisztábban emlékezett. Kilencéves volt. A pincéből bort és brandyt hozattak fel, és a szolgák örömére tűzvirágok robbantak az égen. Lady Craier szorosan magához ölelte Inarát, neki azonban akkor már titkai voltak.

Az ünneplés elmúlt, a titkok viszont megmaradtak. Lessa Craier az ideje nagy részét távol töltötte, a fővárosban, Sakre-ban, a szolgák szerint azért, hogy visszanyerje Arren király kegyét. Csak rövid időszakokra látogatott haza. Éppen aznap reggelinél bukkant fel, akkor érkezett, a haja szépen befonva, és minden figyelmét Inarára fordította. A tanulmányairól kérdezgette, arról, hogyan halad az olvasással, az íjászattal, és nem mutatta ki, mennyire fáradt.

Ekkor azonban futár érkezett. Az elöljáró küldötte, egy félénk nő, zavarba jött, hogy az úrnőt odahaza találja. Csak üzenetet akart hagyni, miszerint egy istenölőt bíztak meg, hogy elpusztítson egy helyi folyóistent, Ennerastot. Inarának nem lett volna szabad odafigyelnie. Mindig el kellett bújnia, ha valaki ismeretlen érkezett, és most is megtette, de már tudta, hogyan válhat láthatatlanná úgy, hogy mégis fülelhessen.

Istenölő.

Istenölőket ritkán láttak errefelé, vagy legalábbis Inara nem hallott róluk. Ez volt az esélye. Az első esélyük a szabadságra. Skedi mikor kaphat még egyet?

A futár elment. Inara összeszedte a bátorságát.

Az anyja az írószobában volt, egy levelet olvasott, és a válaszhoz jegyzetelt. A levegőben citrom jellegzetes illata lengett. Mostanában minden levelének citromillata volt.

– Ina! – Amikor Lady Craier meglátta, gyorsan eldugta a papírt, amit olvasott, de Inara még meglátott rajta egy barna tintával írt, faágra emlékeztető jelet. Az anyja aggodalmasnak és zaklatottnak tűnt, de másokkal ellentétben az ő színei nem látszottak. Az asztalán égő gyertya állt, bár fényes nappal volt.

Inara nagyot nyelt. Skedi a zsebében bújt meg; most odarejtette a kezét, hadd dugja oda Skedi az orrát.

– Az istenekről akarok veled beszélni.

A színlobbanás az anyja körül nagyon rövid volt, szürke és fehér, és már el is tűnt, de Inara megértette, mit jelent. Pánikot.

– Nem – jelentette ki Lady Craier. – Ne beszélj az istenekről, Inara, az veszedelmes.

– Mama, ez nagyon fontos. – Skediről akart mesélni, és a színekről, és el akarta árulni, miért titkolózott olyan sokáig. Talán ha elmondja, az anyja elviszi a városba, az istenölőhöz. Talán válaszokat kapnak.

– Egy nap majd megérted.

– De…

– Elég! – Harag villant az anyja körül, de aztán felállt, Inara mellé lépett, és a füle mögé simította egy hajtincsét, mint amikor még kicsi volt. Lessa keze sötét aranybarna volt, Inara bőre világosabb. Lessa haja fekete, szögegyenes, Inaráé barna, göndör. Az apjára hasonlít, ezt mondta az anyja, de sosem részletezte. – Komolyan mondtam. Drágám, töröld ezt ki a szívedből. Kérlek. Tedd meg értem, rendben?

Felegyenesedett; a válla eltakarta az ablak fényét. Lessa alig volt odahaza, és ha igen, akkor sem hallgatott Inarára. Meg sem próbálta. Túlságosan különböztek. Inarának egyedül kellett végigcsinálnia.

Hazudj, súgta akkor Skedi.

Inara megtette.

– Igen, mama.

Most besurrant a fogadóba. Odabent a megrakott tűz forrósága és füstje fogadta, és izzadság, kutyaszőr és ecet bűze. A vendégek nagyrészt helyiek voltak, ezt látta a ruháikon: festett fésűsgyapjú vagy lenszövet, a szabása is hasonló a szolgáékéhoz. Néhányan, a gazdagabbak, szegett és színes cérnával hímzett holmikat hordtak. Akadtak utazóruhások, bőrben, gyapjúban és vaskos bakancsban. Inara tudta az oktatójától, hogy Ennerton kereskedőváros. Sokan utaznak át itt.

Bár nem járt még a városban, azonnal felismerte a veigát. A nő az egyik asztalnál ült, bőrruhát viselt, amely olyan kemény volt, hogy páncélnak is elment volna. A kivágása mélyre csúszott, kilátszott a tetoválás a mellkasán, valamiféle tág spirál. Senki nem gondolhatta volna kereskedőnek, vagy a földeken szolgálónak. Kinézetre talíciai volt – világos, szeplős bőr, sötétvörös haj, amelyet a füléig visszavágott, a maradékot találomra összefonta és bőrszalagokkal fogta fel.

A kocsmárosnővel beszélgetett, és amikor elmosolyodott, az arcára eső fény kirajzolt egy halvány, pókhálószerű sebhelyet a bal szemétől az álláig. Inara megborzongott. Ilyesmiről még csak régi pergameneken vagy könyvekben olvasott. Egy halott átok.

Az átok annyit jelentett, hogy a veiga valakinek elég fájdalmat okozott, hogy az alkut kössön egy istennel, és megátkozzák. Vagy talán egyenesen egy istent bosszantott fel eléggé, hogy mások imája vagy áldozata nélkül is rátegye hatalmának fekete jelét. A halott átok annyit jelentett, hogy a veiga megölte az istent, vagy megtörte az akaratát, így a jel kifehéredett, mint a napszítta csont.

Ez talán mégsem olyan jó ötlet, hezitált Skedi.

– A te ötleted volt – suttogta Inara. Skedi segített a hazugságokkal, hogy korán ágyba bújhasson, bár az anyja szinte észre sem vette, aztán pedig mindenki orra előtt kiszökjön az udvarházból. Skedit izgalommal töltötte el, hogy kilép az otthonából, ki a világba, de most, hogy meglátta az istenölőt, félt is. Inarának is félnie kellene?

Miközben nézte, a veiga megfogta a kocsmáros kezét, és megcsókolta a csuklóját. Gyengéd, emberi gesztus volt. A kocsmáros elmosolyodott, és lehajolt, hogy rátöltsön a veiga sörére, közben pedig a fülébe súgjon valamit. A veiga elnevette magát, tengerszürke talíciai szeme cinkosan fénylett. Inara nem látta az érzelmei színeit, ahogy az anyjáéit sem, úgyhogy az arcából kellett megpróbálnia kiolvasni, mit gondol.

Odébb a vendégek egy csoportja kiáltozva kezdte hívni a kocsmárost, és a korsóikkal püfölték az asztalt. Inara tisztán látta az ő színeiket: bosszús sáfrány, dacos rózsaszín. Nem tetszett nekik, hogy a veiga a kocsmárossal játszadozik. A kocsmáros elvette a kezét, de még megérintette a veiga állát, mielőtt hozzájuk sietett volna.

Inara eljött; most már nem volt visszaút. A szabad pillanatot kihasználva nekiindult.

Légy óvatos, intette Skedi.

Inara becsusszant az asztal mellé, az istenölővel szemben, és várt.

A veiga a kupája pereme felett nézett rá, miközben mélyet kortyolt. Előtte a tányéron csak morzsák és tisztára szopogatott csontok voltak. Inara gyomra megkordult. Már régen ágyban kellett volna lennie, és este az idegességtől nem bírt enni, mert a titkos utazást tervezte. Sebaj, majd eszik, ha hazajut. Hacsak nem kerül túlságosan nagy bajba.

Összeharapta a száját. Ez még odébb van. Most a szemben ülő nővel kellett foglalkoznia, akinek az arcán a megtört átok így, közelről, még sokkal halálosabbnak tűnt. A keze is csupa seb volt, régi égések fényes nyoma szántotta fel a bőrét.

– Mit akarsz? – kérdezte az istenölő.

Inara pislogott. Meglepte, hogy csak úgy megszólítják, ráadásul ilyen durván. Az idegességtől kiszáradt a szája.

– Te istenölő vagy, nem igaz? – kezdte. A veiga felvonta a szemöldökét, de nem felelt. – Egy futár azt mondta, hogy azért jöttél, hogy megszabadulj Ennerasttól, aki vért akart a vizéért cserébe.

– És mit érdekel ez egy nemes kislányt?

Inara elvörösödött. Eltakarta a haját, és a legegyszerűbb, legmelegebb lovaglóruháját vette fel. Azt hitte, úgy öltözött, mint a szolgák. Honnan tudja a veiga?

– Nem vagyok nemes.

– Persze. – A veiga vállat vont. Láthatóan nem számított neki. – Akárki is vagy, tűnj el, liln.

Liln. Talíciai szó, annyit jelent: kicsi. Az istenölő akcentusa middreni volt, de felfedezhető maradt benne Talícia nyelvének mély, lágy dallama is. Lekerekített hangok, mint a tenger hordta, valaha éles kövek.

Ne mondd el neki az igazat.

– A nevem Ina. A segítségedre van szükségem.

– Szólj a katonáknak. – A veiga ököllel ütött a mellkasára, és böfögött. – Én nem vagyok bérmunkás, sem szárazdajka.

– Ők nem segíthetnek – felelte Inara, igyekezve elrejteni az undorát. – Ebben nem.

A tűz mellől üvöltés harsant. Két vendég összemérte a karja erejét, a többiek pedig ezüstforgácsokkal fogadtak rájuk. A kocsmáros megint elsietett mellettük. Őt nem zavarta a zaj.

– Rosalie? – szólt utána az istenölő.

– Veiga? – fordult vissza a kocsmáros mosolyogva. Inara szinte megkönnyebbült az udvarlást látva. Az istenölő sokkal emberibbnek tűnt tőle.

– Kérlek, hozz bort. Magadnak is. Mindjárt elzavarom ezt a vakarcsot – intett Inara felé, aki összehúzta magát. – Melyik nemesé? Craier?

Rosalie végignézett rajta. Inara szíve összeszorult, de a nő szeme hűvös maradt, és szürke. Nem ismerte fel, nem lepődött meg.

– Nincsenek erre nemesi gyerekek – válaszolta. – Lady Craiernek nincs most, és a családjától is elidegenedett. Alighanem egy kereskedő lánya.

Inarának erőfeszítésébe került, hogy büszkén fel ne csattanjon. Ő volt a Craier-birtokok örököse. Az ennertoniak talán nem közvetlenül Lady Craier alkalmazásában álltak, de akkor is legalább a létezéséről tudniuk kellene! Egyébként is, hogyhogy most?

Skedi megbökte a fejével.

Bosszankodj csak, de el ne kapjanak.

Inara tehát hallgatott, amikor Rosalie a veigára kacsintott.

– Ha készen leszek, hozok neked bort.

– Hacsak nem gond. – A veiga az asztal felé biccentett, akik az előbb megzavarták őket.

– Ó, nem ártanak senkinek – legyintett Rosalie. – Csak régimódiak. Ha én egy veigával akarok összenevetni, akkor gondolhatnak, amit akarnak.

– Akkor jó – nevetett rá a veiga. – Szerencse, hogy reggelig maradok.

Rosalie elsietett. Inarának elege lett belőle, hogy nem törődnek vele. Tűrte már eleget az anyjától.

– Sokat tudsz az istenekről, igaz?

Az istenölő sóhajtott.

– Ha papot vagy tudóst keresel, én egyik sem vagyok. – Láthatóan remélte, hogy Inara felszívódik.

– Nem, én… – Inara lehalkította a hangját. Be akarta bizonyítani az istenölőnek, hogy téved; hogy érdemes hallgatnia rá. Mit sem akartak Skedivel kevésbé, mint hogy az ennertoniak rajtakapják őket, és az anyja nevét is ki kellett hagynia, de ezen a nőn kívül más nem segíthetett neki. – Gondom van egy istennel.

A veiga tekintete kiélesedett. Még mindig nem hitt neki, a szája nevetésre állt; Inara megpillantotta arany szemfoga szélét. Haragos arcot vágott.

– Skediceth, gyere elő.

Nem ebben egyeztünk meg!, tiltakozott Skedi.

– Kérlek. A kedvemért.

Skedi lemászott a ruhaujján.

Egyáltalán nem tetszik nekem ez az ötlet.

Akármire számított az istenölő, az biztosan nem az agancsos nyúlra emlékeztető, mókusméretű isten volt, amely kidugta az orrát Inara ruhaujjából. Tollas szárnyait gondosan a hátához simította. Egy nyúl, egy őzbak és egy madár keverékének tűnt.

A következő pillanatban a veiga kést rántott. Skedi egérméretűre zsugorodott, és visszamenekült Inara ruhaujjába, a penge pedig az asztallapba mélyedt.

– Ne bántsd! – Inara a mellkasához kapta a karját, hogy megvédje a remegő Skedit. A kés pengéje tompább szürke volt, mint az acél. Briddita. Inara már látott ilyet az anyjánál: a háborúból hazahozott kardja pengéje is briddita volt. Azonnal meg tudta volna ölni Skedit.

– Hol van a szentélye? – tudakolta a veiga. Néhányan ránéztek, de a fogadó zajában szinte fel sem tűnt, mi történik. Inara az ajkába harapott. – Válaszolj, te lány!

– Te nekem nem parancsolsz! – csattant fel Inara az anyja hangján. Az istenölőre nem tett mély benyomást. Ráadásul szükségük volt rá. Mindkettejüknek. – Nincs neki – sóhajtott.

– Minden istennek van szentélye. Még a vadonban élőknek is. – A veiga kirántotta a kést az asztallapból.

– Mit gondolsz, miért jöttem? – sziszegte Inara körbepillantva. Skedivel már olyan hosszú időt töltöttek rejtőzködéssel, reménykedéssel, lopózással, kutakodással. Az istenölő az ajkába harapott, és hátradőlt. – Egyszerűen megjelent. Öt éve. Valamiképpen… hozzám van kötve.

Még alig volt elég nagy, hogy felhúzzon egy íjat, mégis arra ébredt egy reggel, hogy az ágyán ott hever egy kis isten, aki nem képes húsz lépésnél messzebb eltávolodni tőle. Ha megpróbálta, mindkettejüknek fájdalmat okozott.

– Senkinek sem árulhatjuk el, mert letartóztatnak – tette hozzá Inara. – Vagy az anyámat, Skedit pedig megölik. Nem tehet róla. Nem emlékszik, mi történt.

– És miből gondolod, hogy én nem viszlek el letartóztatni, és nem ölöm meg ezt a kis rágcsálódat egy marék ezüstért?

Inara lélegzete elakadt. Nem, éppen ezt nem akarta. Pedig még nem is beszélt a veigának a színekről. Mit gondolna róluk, ha azt is hallaná? Őt is megölné? Az egész hiába volt? Mindent csak rosszabbá tett?

Meneküljünk, javasolta Skedi. Nem menekülhettek; csak elfogják őket, és ugyanoda jutnak vissza, ahonnan indultak.

– Azért, istenölő – nézett rá Inara –, mert mindent elolvastam a könyvtárunkban, és semmit sem találtam a szentély nélküli istenekről, vagy arról, miért vagyunk összekötve. Mert nem az ő bűne, hogy él, de én igyekszem helyesen cselekedni, és szabadon engedni, anélkül hogy a családom bajba kerülne. Mert ha bármi más lehetőségünk lenne, nem ülnénk itt, egy faragatlan és büdös veigával szemben, hogy a segítségét kérjük.

Az istenölő szeme összeszűkült, de mielőtt válaszolhatott volna, az ajtóban valaki felrikoltott.

– Ott van!

Inara megfordult. Egy fiatal fiút látott, a kezében durván összerótt számszeríjjal, amely minden fegyverkovácsra szégyent hozott volna. Egyenesen a veigára célzott.

– Ó, bassza meg! – csattant fel a veiga. Skedi még mélyebbre rejtőzött Inara ruháinak rétegeiben. Az istenölő felkapta a mellette álló széket, és Inara felé lendítette. A támla nélküli szék megremegett, ahogy a vessző csattanva beleállt, alig egy tenyérnyire Inara arcától.

– Hé! – kiáltott Rosalie. – Ezt ne az én…

– Pusztulj, istenölő! Ennerastért! – Az oldalajtón át még hárman törtek be. Az egyikük kezében hasítófejsze volt.

Az istenölő feldobta a kését, és a pengéjénél kapta el, majd újra elhajította. A markolat homlokon találta a fejszést, aki összecsuklott, a fejszéje pedig a mellkasára esett. Szerencséjére az élével felfelé.

Valaki megrántotta Inara gallérját. Riadtan felkiáltott: a veiga rántotta fel az asztal mellől, hogy az ablak melletti sarokba taszítsa, távolabb a zűrzavartól. Azután két lépéssel átszelte a helyiséget, és a székkel fejbe vágta az íjas fiút. Az is összeesett. A mellette álló nő kezében kisbalta volt; kiáltva emelte fel, de az istenölő visszakézből vágta állon a székkel, aztán még gyomorszájon is ütötte vele.

Csakhogy nem vette észre, hogy a negyedik, egy fiatal férfi, mögé ér.

– Vigyázz! – kiáltott Inara. A férfi egy otrombán kiegyenesített és megrövidített kaszával csapott a veiga jobb lába felé. A penge émelyítő puffanással ért célt.

Az istenölő nem esett össze, inkább megfordult, és térden vágta a férfit a székkel. Amikor összecsuklott, a veiga kihúzta a derekán függő kardot, és a hegyét a férfi torkához emelte. Ez is sötét, briddita penge volt. A férfi ádámcsutkája megremegett, ahogy nyelt egyet.

– Gyerünk – mondta, de a hangja megtört, nyikorgott, mint az olajozatlan kerék. – Megölted az istenünket. Akár engem is megölhetsz.

Inara lélegzete elakadt. Nem fogja megtenni, igaz?

Túl veszélyes ez a nő, szólalt meg a fejében Skedi.

– Embereket nem ölök – felelte a veiga utálkozva, és eltette a kardot. A fiatal férfi elernyedt, a bátorság utolsó cseppje is elszállt belőle. Zokogásban tört ki. A fogadóban mindenki némán várta, mi történik ezután.

A veiga Rosalie-re nézett, aki fájdalmas arcot vágott.

– Semmi baj – sóhajtott. – Megyek már.

Nem kért bocsánatot. Nem is ő okozta ezt az egész tébolyt.

Visszatért az asztalhoz. Máshogy lépkedett, de fájdalomnak nem mutatta jelét. Felkapta a nyeregtáskáit, aztán Inara szemébe nézett. Inara maga sem tudta, örül-e, vagy inkább megrémült, amiért emlékezett rá.

– Te velem jössz – jelentette ki a veiga, de az arcán látszott, hogy legszívesebben átkot szórna.

Inarának fogalma sem volt, mit tehetne, ezért követte a fogadó elé. A tér üres volt és sötét: a nap már lement, a hold még nem kelt fel.

– Miféle isten? – kérdezte a veiga.

– A kegyes hazugságoké – felelte Inara reszketegen, és visszanézett a fogadóban uralkodó káoszra. Skedi a csuklójába kapaszkodott.

– Csodálatos – vágta rá az istenölő maró gúnnyal. – Hát jó. Hazaviszlek a szüleidhez, téged meg azt a parazitát. Szólíts csak Kissennek.

Harmadik fejezet

ELOGAST

Elogast imádott dagasztani. Belemélyed a keze, elnyújtja, félbehajtja, újra és újra. Egyszerű munka, de el lehet benne merülni. Megnyugtatta, lecsillapította a gondolatait, lelassította zaklatott szíve rohanását.

A kenyér élőlény volt, kellemes és őszinte. A kemence melege, amely a résnyire nyitott ajtón át áradt ki, az arcát érte, felkavarta az élesztőport a levegőben. Egy friss tavaszi nap végén jártak, és a pékség Middren nyugati alföldjén jó bevételt hozott. Most dagasztotta be a tésztát, amely reggelig kel majd, amikor frissen kisüti. Emellett az éjjeli dolgozóknak és a bányászoknak is készített ételt, akik a közeli telérekből bányásszák az ezüstöt. A bejárati ajtó felső felét kissé kinyitotta, hogy beszökjön a hűvösség, és a szomszédja akácfájának illata. Apró örömök, gondolta, miközben ritmusosan dagasztotta a tésztát.

Istenek, mennyire unatkozott.

Félbe és nyújtva, félbe és nyújtva. A tészta hullámzott a liszttel beszórt pulton. Ez a pult volt a péksége ékessége. Irisiai füstfából készíttette, az anyái földjéről. Ugyanolyan szép sötétbarna volt, mint a férfi bőre; a halvány rozsliszt csillagpornak vagy hópihéknek tűnt rajta. Jobb volt ezen dolgozni, mint a zsúfolt palotai konyhákban, Sakre-ban, Middren fővárosában, ahol fegyvernökként szolgált. És sokkal jobb volt a harctér lapos köveinél és saránál.

Hirtelen megállt, megremegett a keze. Szorító fájdalom hasított a vállába és a mellkasába. Lassú lélegzetet vett, belenyomta az ujjait a tésztába, hogy érezze a lágyságát, a rugalmasságát. Drágaság.

A fájdalom elfakult, és elmúlt a remegés is. Elo letakarta a tésztát, és bevitte a hűvöskamrába, hadd keljen. Ez lassú élet volt. Furcsa élet. Alig múlt harminc, de letette a kardot, és elvetette a dicsőséget, amelyért kilencéves kora óta küzdött. Három év telt el azóta, de még mindig nem szokott hozzá. Mintha másvalaki páncélját viselné.

Nekilátott a nameeneknek, a diófélékkel és magvakkal sütött, növényekkel színezett kenyérlepényeknek. Mogyorót, olajat és kakukkfüvet könnyen szerzett a helyi kertekből, de az irisiai fűszerek ára Middrenben egyre csak emelkedett. Drágult az élesen aromás citerafű, a pirítva roppanó bennemag. A még életben lévő anyja, amikor csak tudott, alaposan megrakott csomagokat küldött neki. Maga a lepény is Észak-Irisiából eredt, de mostanra kedvelt munkásvacsora lett belőle a Kereskedők Tengerének minden partján. Elo az istenek háborúja alatt, tábortüzek mellett tökéletesítette a receptet. Jólesett beleharapni a fénylő reggeleken Blenraden alatt, amikor a nap a város és a ledőlt tornyok fölé emelkedett. Ha lehunyta a szemét, még mindig látta őket: a tornyokat és a barátait. Másfajta fájdalom kelt a szívében, gyász és… vágyódás. Arren király is ott volt, akkor még csak hercegként, a hajnali fényben sokkal fiatalabbnak tűnt a koránál. Elo akkor még azt gondolta, semmi sem verhet éket a barátságukba.

Valaki a küszöbére lépett. Elo ösztönösen az öve felé nyúlt, a késért, amely már nem lógott ott.

A lépés zaja odébb moccant. A szemközti falra fény tükröződött. Penge. Elo felkapta a süteményekhez használt nyújtófát, és félreütötte vele a fegyvert, amely a pult fájában állt meg, majd torkon ragadta az érkezőt.

– Látom, még mindig ugyanolyan gyors vagy, Ser Elogast – mondta amaz.

Elo eleresztette. Arren király ránevetett. A pengéje még mindig ott rezgett Elo drága pultjában. A király nem udvari díszt viselt, hanem birkabőr nadrágot, bélelt vászonköpenyt, alatta durva lenvászon inggel, amelyet bizonyára egy munkástól lopott vagy vásárolt.

– Látom, még mindig nem találtál elég jó őröket, akik megakadályozhatnák, hogy elszökdöss, Arren.

A meglepetés kellemetlen volt: Elo szíve hevesen vert tőle, de azért elmosolyodott ő is.

– Emlékszem, barátom, te sem nagyon tudtál visszatartani. Ami azt illeti, mindig rávettelek, hogy gyere velem.

Arren ritkán jelentkezett, és akkor is mindig figyelmeztetés nélkül. Sosem írt előtte, és általában különösebb oka sem volt, ha betoppant. Aznap este mégis volt benne valami furcsa, mintha egyenesen Elo gondolatai hívták volna életre. A szemében új fény égett. Elo péksége Estfjorban majdnem egy teljes napnyi lovaglásra volt a palotától, de a király úgy nézett ki, mintha gyalog rohant volna idáig.

– Mi a baj? – kérdezte Elo. Arren pislogott, a szája megremegett, de aztán megrázta a fejét.

– Muszáj, hogy baj legyen? – kérdezte. Még mindig féloldalasan vigyorgott, mint fegyvernök korában. Elo anyái, Ellac és Bahba, mindketten kereskedők, több hajó tulajdonosai, gyerekként a saját kívánságára küldték a fiukat az udvarba, szolgálni. Megmozgattak minden követ, így került Elo ágya a nagyteremben a tűzhöz közel, néhány lépésre a királyné negyedik gyermekétől, legkevésbé szeretett fiától. Arren ekkor még nem volt más, csak fegyvernök, aki ellógta az oktatást, és folyton bajba keverte Elót is.

– Felség, még mindig nem tud hazudni – közölte Elo. Leküzdötte a késztetést, hogy megérintse, megigazgassa Arren haját. Hosszabb volt, mint régen, fekete csigákba göndörödött, amelyeket gondosabban kellett ápolnia, mint lovag korában. Arren királyként szakállat is növesztett. Régen simára borotválta az arcát, a haját vigyázva összefonta.

– Ugyan már, Elo, hagyd a formaságokat, én vagyok az – válaszolta Arren. Nem érdekelték az effélék. Látta már ennél rosszabb állapotban is Elót, másnaposan a párbajlecke előtt, vagy összevissza felkapkodott páncélban, amikor rohanvást támadtak.

Elo megrázta a fejét. Amióta elhagyta a király szolgálatát, igyekezett az uralkodójaként gondolni rá, nem pedig a barátjaként. Nem vált be. Arren a számára mindig Arren maradt, hiába, hogy nem értettek egyet, hiába, hogy Elo két évtizednyi barátság és egy éppencsak túlélt háború után elhagyta.

Arren felvette Elo üvegeit, amelyekben az olajakat és a magvakat tartotta. Elo a háta mögé rejtette lisztes kezét, hogy eltitkolja: már Blenraden gondolatára is rátör a remegés.

– Ez ismerős illat.

Elo biztos volt benne, hogy valami baj van, Arren egyszerűen csak nem talál módot, hogy elmondja, mi bántja. Mindig is ilyen volt. Az anyja hibája: a királynőt nem érdekelte, ha Arrent megverik, megszidják, szekálják. Elo védte meg. Úgy ismerte Arrent, mint a fivérét, és látta, hogy a szorongás köpenyként veszi körül. Nem bírt megmaradni egy helyben.

– Ezt ma estére csinálod? – folytatta Arren. Továbbra sem arról beszélt, ami a szívét nyomta. – Segíthetek?

Elo sóhajtott. A legjobb ráhagyni, majd elmondja a maga idejében. Talán politikáról van szó. Általában elkerülték a témát, és inkább a gyerekkorukról beszélgettek, és a falusiak kedves különcségeiről. Nem akarták felemlegetni, miért van itt Elo, miért árul kenyeret, ahelyett, hogy Sakre-ban élne, ahol születtek és nevelkedtek, Arren első lovagjaként, mint annak idején.

– Mindig elkél némi segítség – hazudta Elo. Felvette az egyik tésztagombócot, amely már elég ideig pihent, kinyújtotta, majd felemelte. Arren elvigyorodott, az ujját a lisztbe mártotta, átvette a tésztát, majd a magvakból és illatos növényekből zúzott pasztával kenni kezdte, vastagon, de úgy, hogy fel ne szakítsa a tetejét. Elo is elmosolyodott. Arren nem felejtette el, amit tanított neki. Jó volt látni, hogy ilyen gyengéden bánik a tésztával. Mindig is ügyes volt a keze, bár sokszor borította vér. Néha a sajátja, néha másoké.

Arany páncél csillanása a sötétben. Vörös fröccsenés. Sikoly.

Elo megrázta a fejét, és munkához látott. Egymás után nyújtotta ki a lepényeket, és Arren keze alá adta őket.

– Még mindig boldog vagy itt? – kérdezte Arren a nyolcadik nameen után.

– Igen – hazudta ismét Elo. – Miért, újra meg akarsz győzni, hogy szökjek el veled?

Tréfának szánta, de Arren elhallgatott.

– Nem szökés, ha utána visszajössz.

Elo nevetett, bár a szíve megrezzent. A lelke nagyobbik része szökni vágyott, önmagától, a rémálmaitól, az emlékeitől, a büszkeségétől és a múltjától.

– Arren, te vagy a király.

– Elo, észrevettem – felelte Arren ugyanabban a hangnemben, gúnyos mosollyal, amely azonban nem ért a szeméig. – Fogalmam sincs, hogyan csinálta a királynő.

Csak ritkán nevezte az anyját az anyjának. Arren még gyerek volt, amikor Aletta királynő első és utolsó gyermekét megtámadta a vörös láz. Az idősebb, Elisiah, néhány napon belül meghalt, a fiatalabb, Mosen, szintén a halál küszöbére került. A királynő, hogy megmentse, alkut kötött egy istennel. Akármit ígért, az isten elfogadta. A királynő ezután egyre több időt töltött Blenradenben a főváros helyett, az udvartartása istenekből, nevesekből és a legkedvesebb fiából, Mosenből állt. Arren nem volt sem a legidősebb túlélő fiú, Cana, sem az egyetlen lány, Bethine. A királynő őt szerette legkevésbé, őt félredobta.