Tuomas Aivelo

Végtelen paraziták

– részlet –

Fordította Bába Laura

A könyv megjelenését támogatta a Finnish Literature Exchange.

A fordítás a következő kiadás alapján készült:
Loputtomat loiset, 2018
© Tuomas Aivelo, 2018, 2020
Fisrt published by Like Kustannus, Finland, in 2018
Published by agreement with the Kontext Agency
Hungarian translation © Bába Laura, 2021
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2021
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

Lektorálta: Dr. Földvári Gábor, Ökológiai Kutatóközpont

ISBN 978 963 493 133 1

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Főszerkesztő: Horváth Balázs
Felelős szerkesztő: Széll Szilvia
Borító: Janković Milán
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Tartalom

Bevezetés

1. Miért vannak fertőző betegségek?

Az élősködés

Ökoszisztéma az emberben

Kárból haszon

Jön a betegség – vagy nem

Testünk megvéd az élősködőktől

Végtelen fegyverkezési verseny

A betegséghez ketten kellenek

2. Honnan származnak a fertőző betegségek?

Hogyan kerül a parazita az emberbe?

Megbízható élősködőink

A földművelés mindent megváltoztat

A patkány hozza a betegséget

3. Miért van az embernek ilyen sok fertőző betegsége?

Hosszú élet, nagy méret

Zsong a város

A városok veszélyesek

Ugrálnak a betegségeink

Az ember saját bántalmai

Az emberi viselkedés és a paraziták sokfélesége

4. Miért van az, hogy egyes betegségek veszélyesebbek másoknál?

Az új betegségek halálosak

Ne harapd meg a kezet, amely etet

Az élősködő távozási terve

Egy is elég

A parazita működése racionális

A paraziták formálják hordozójukat

A napos helyért folytatott verseny

5. Hogyan szabadulhatunk meg a fertőző betegségektől?

Az életszínvonal

Az életmentő vakcinák

Nyájimmunitás

A szuperterjesztők

A példaértékű fekete himlő

A következő zsákmány

6. Miért van az, hogy egyes fertőző betegségektől sohasem szabadulhatunk?

Az élősködő az állatra vagy a talajra támaszkodik

Egyre újabb és újabb betegségek alakulnak ki

Az influenza őszi és tavaszi kollekciója

Alkalmazkodunk a mérgekhez

Az antibiotikumrezisztencia veszélye

A tbc alattomos gyilkos

7. Miért alakulnak ki egyre gyakrabban új fertőző betegségek?

Feldarabolódnak az élőhelyek, terjednek az élősködők

A potyautas élősködők

Állati fuvar

Az éghajlatváltozás hatásai

8. Hogyan befolyásolja a környezet a betegségek terjedését?

A pestist az éghajlat mozgatja

A pusztító burgonyavész

Az ipari földművelés keresi a bajt

Az istállótól a kórházig

9. A koronavírus-pandémia felforgatja a világot

A koronavírus pandémiát okozott

A vírus terjedésének korlátozása

A vírus veszélyességének megváltozása

A hátrányos helyzetűek járványa

A pandémiát nehéz megállítani

Úton a fertőző betegségek fenntartható fejlődése felé

10. Létezhet az ember fertőző betegségek nélkül?

Túl nagy a tisztaság

Üdvözletüket küldik a Neander-völgyiek

A mikrobiom az új fekete

A kísérő fajok összetételének megváltoztatása

A bélrendszer összeszedi magát

Nincs olyan, hogy normál kísérőfaj-közösség

Köszönetnyilvánítás

További információk és kiegészítések az egyes fejezetekhez

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Bevezetés

A fertőző betegségek és az élősködők az evolúcióbiológia szemszögéből

A madagaszkári kutatóterületemig vezető utazás egyszerre kelt bennem lelkesedést és szorongást. Az Antananarivo és Ranomafana közötti út jó állapotban van, így csak tíz órába telik célba érnem. Lelkesen várom, hogy megint eljussak az esőerdőbe anyagot gyűjteni a disszertációmhoz. Közben ugyanakkor az autó ablakán át elnézem a tájat. Ritkás lágy szárú növényzet borítja a vörös talajt. Számos domboldalon az erózió hatását és földcsuszamlások nyomait látni. A táj pusztaságnak hat – és valóban, leginkább éppen az.

A 19. században a franciák Grande Île Rouge-nak, nagy vörös szigetnek nevezték Madagaszkárt. A név a sziget közelmúltjának tragikus mementója. 1500 évvel ezelőtt még nyoma sem volt az embernek ezen a helyen, szinte a teljes tájat erdő borította – az alacsonyabban fekvő területeket égbe nyúló esőerdők, a magasabbakat felhőkbe burkolózó hegyi esőerdők, délen csenevész sivatagok, keleten a kisebb, száraz majomkenyérfa-erdők. Ezeket az erdőket a valaha élt legkülönösebb állatsereglet népesítette be: háromméteres elefántmadár, gorilla méretű, lajhárszerű maki, mindössze 70 centiméteres törpe víziló és óriási fossza, mely leginkább egy gigantikus mongúzra hasonlított. A szájhagyomány őrizte régi történetek szerint az elefántmadár hatalmas tojásából készített rántotta egy kétszáz lelkes falut is jóllakatott. A faj ötszáz éve halt ki, valószínűleg a túl sok rántotta miatt: a nagy, suta madár nem tudta megvédeni magát az embertől.

Madagaszkár a mai napig híres sokszínű élővilágáról. A makifélék a főemlősök rendjének különleges, csak ezen a szigeten élő családját alkotják. Az ismert kaméleonfajok nagy részének Madagaszkár az otthona. A szigeten számos ismerős kinézetű faj is él, de ezek gyakran helyi változatok. Rászoktam, hogy minden otthonira hasonlító madárfajt, mellyel találkozom, a „madagaszkári” előtaggal nevezek meg. Meglepően sokszor célba talált a név, így például a madagaszkári billegető és a madagaszkári bokorpacsirta esetében is.

Madagaszkár történetének nagy részét törzsi háborúk teszik ki. A 19. században az egész szigetet egyesítették, igaz, az így létrejött Madagaszkári Királyság rövid életűnek és labilisnak bizonyult. Az államnak fára volt szüksége az építkezésekhez, és rizsre ennivalóul, így az erdőknek menniük kellett. Néhány évtized leforgása alatt hatalmas területeket taroltak le.

A 19. század végén, a korabeli szokásoknak megfelelően, a britek meghódították a szigetet. Később egy csereüzlettel a franciáknak engedték át a kormányzást Zanzibár, a fűszerkereskedelem központja fejében. Az erdőpusztításnak a francia gyarmati időszak sem vetett véget, hát még az 1960-as években beköszöntött függetlenség korszaka. Mára Madagaszkár eredeti erdőterületeinek mindössze 13 százaléka maradt fenn – szerencsére ennek nagy része legalább papíron védett területnek számít.

Az utolsó nagy erdős területek egyikére, a Ranomafana Nemzeti Parkba tartok. Azért ez a célpontom, mert van ott egy kutatóállomás, és az ahhoz közeli kis erdőben él egy aprócska főemlős, az egérmaki.

A biológusok általános igazságokat szeretnének kideríteni a világ és az állatok működéséről. Egy-egy nagy kérdésből indulunk ki, és azt olyan apró darabokra szedjük szét, hogy egyesével fényt deríthessünk azok működésére. Minél kisebb darabkával foglalkozunk egyszerre, annál könnyebb válaszra lelni, de közben annál nehezebb lesz az összképet felvázolni.

Ha megkérdezünk egy biológust, hogy mit kutat, általában nehezen megfogható és fennkölt választ kapunk: „Azt akarom kideríteni, miért veszélyesebbek egyes élősködők másoknál.” Ha folytatjuk a kérdezősködést, például hogy mivel telik egy biológus munkanapja, a felelet nagyon is hétköznapi lesz: „Hónapokat töltök el egérmaki-ürülék gyűjtögetésével az esőerdőben.”

A biológusok örök bosszúságára és örömére az élet sokféle. Milliónál is több különböző élőlényfaj létezik a világon, melyeknek eltér az életmódjuk, az élőhelyük és az életük lefolyása. Különbözik a felépítésük, és máshogy szaporodnak. Egyetlen kutató persze nem foglalkozhat az összessel, hanem választania kell egy vagy több fajt, amelyre összpontosít. Ebben fontos szerepet tölt be a kutatási kérdés: melyik faj illik a legjobban a saját kutatási kérdésem vizsgálatához? Mi az a hétköznapi feladat, melyet éveken át nap mint nap el kell végeznem, hogy a nagy kérdésem legalább egy aprócska kis összetevőjére megfoghassam a választ?

Amikor belekezdtem a disszertációmba, úgy döntöttem, hogy azt akarom vizsgálni, hogyan változik a bélférgek közössége egyetlen vadon élő gazdaállat élete során. Kutatási témám a legkevésbé sem könnyű. Először is, kell hozzá egy olyan faj, melynek elegendően nagy számú ismert egyedét több éven át meg tudom figyelni. Kutatási projektem kis volumenű, így olyan fajra van szükségem, amellyel kapcsolatban egyedül is el tudom végezni az anyaggyűjtést. Emellett a faj egyedeinek meg kell maradniuk ugyanazon a területen, hogy egyetlen környéket gyalogosan bejárva össze tudjam gyűjteni az agyagot.

A világ legkisebb főemlőse, az egérmaki akár a teljes tízévnyi életét is ugyanazon az élőhelyen éli le. Apró mérete miatt kis területen sok egyed található. Imádja a banánt, így könnyű csapdába csalni. Ráadásul az egyik legcukibb állat a világon. Tökéletes faj a kutatáshoz. Így aztán bámulom a vigasztalan madagaszkári tájat, és közben az egérmakijaimra gondolok. Vajon él még Napolean? Megvan még Juliet fészke a sátram melletti cikászon? Ugye nem sodorta veszélybe Rajaont a heves természete?

A biológus nem igazán törődik az egyes fajokkal, mivel a természettudomány általános szinten igyekszik fényt deríteni a dolgokra. De ez nem jelenti azt, hogy egy biológus ne kötődhetne nagyon is mélyen kutatása célpontjaihoz. A biológusok általában adott fajokra specializálódnak, ezeket igyekeznek a lehető legjobban megismerni, egyúttal azonban azt is remélik, hogy az általuk választott faj az összes többi működéséről is elárul valamit.

Ez a kötet a finn Tiede (Tudomány) lap internetes oldalán vezetett blogomból született. Noha a blog címe, Kaiken takana on loinen (Minden mögött a paraziták állnak) kissé fennhéjázónak hathat, a lehető legkomolyabban hiszek benne. A paraziták jelentette evolúciós erő nem játék. Ez a kötet egy kicsivel még tovább tágítja a képet: az élősködők az emberiség történetében is jelentős szerepet játszottak. Kapcsolatunk kétirányú: kulturális fejlődésünk megváltoztatja a betegségeinket, de gyakran a paraziták is befolyásolják életkörülményeinket.

Az élősködőkről és fertőző betegségekről való blogírás sok tanulsággal szolgált. Megtanultam, hogy azok a témák érik el a legmagasabb olvasottságot, melyekről nem hiszem, hogy túl sokakat érdekelnének. Az embereket leginkább két dolog foglalkoztatja a parazitákkal kapcsolatban: az egyik, hogy ők az élősködők világának legkülönösebb tagjai, valamint hogy hogyan okoznak emberi betegségeket. Ebben a kötetben elsősorban az utóbbit vizsgálom, mert úgy vélem, ez ragyogó keretet ad az élősködők evolúciójáról és ökológiájáról szóló történetnek.

Könyvemben egyaránt szólok parazitákról és fertőző betegségek kórokozóiról, a patogénekről. Mérettől függetlenül minden patogént parazitának tekintek. Ezzel szemben nem feltétlenül okoz minden parazita – így például a szúnyogok, a bolhák és a többi ekto-, azaz a test felszínén élő parazita – fertőző betegséget. Igaz, az ektoparaziták terjeszthetnek fertőző betegségeket, azaz funkcionálhatnak vektorként.

Ez a kötet elsősorban az embert és az emberi betegségek történetét helyezi fókuszba. De nem orvosi, hanem evolúcióbiológiai és ökológiai szempontból. Jár némi előnnyel, ha a vizsgálat az emberre irányul. Először is, az emberi kultúra az idők során szembeszökő változásokon ment át. Viselkedésünkkel olyan jelentős mértékben megváltoztattuk az élőhelyünket, hogy egyúttal a betegségterhünket is radikálisan befolyásoltuk. Az emberi történelem vizsgálata így számos betegségökológiai és -evolúciós fogalom kibontására módot ad. A változás kezdetben kis léptékű volt, és a közvetlen környezetet érintette. Az utóbbi kétszáz évben azonban az ember a bolygó szerkezetét is alakítani kezdte: a légkör szén-dioxid-tartalma meredeken nő, és az emberi tevékenység nagyobb mértékben mozgatja a földtömegeket, mint a geológiai jelenségek. Másrészt az ember az egyik legtöbbet vizsgált élőlény. Az emberi betegségek különféle szempontú vizsgálatába fektetett sok milliárd euró rengeteg információt eredményezett, és a jelen kötet ez utóbbiak szilárd alapjára támaszkodik.

Mindenekelőtt kutató vagyok, így szakértelmem nem pusztán publikációk és könyvek százainak elolvasásából fakad. Tudományos szakértelemre elsősorban a gyakorlati tevékenység révén lehet szert tenni. Csak kísérletek elvégzésével és új információk felfedezésével lehet a megértés következő szintjére lépni. Így aztán ebben a kötetben sok időt töltünk Madagaszkáron, a Ranomafana Nemzeti Parkban is, ahol egérmaki-kutatóként én magam az alapvető tudományos iskolázottságomat szereztem.

Az általam vizsgált egérmakik persze nem emberek, de 50 millió évre visszamenve közös őssel számolhatunk. A feltételezések szerint ez az előfőemlős az egérmakihoz hasonló állat volt, de az évmilliók során mi és az egérmakik eltérő környezetben eltérő irányba fejlődtünk, és egymástól nagyon is különböző fajokká váltunk. Noha csak távoli unokatestvérek vagyunk, sok bennünk a közös, és az egérmakik rólunk is elárulhatnak valamit.

Az evolúcióval és a fajok közötti kölcsönhatással kapcsolatos alapvető tudnivalókkal kezdem. Az utána következő fejezetekben szereplő számos példa ezen központi ökológiai és evolúciós törvényszerűségek különféle variációja lesz. Az emberi betegségek alakulását pontosan ugyanazok a szabályok vezérlik, mint amik például az egérmakik bélflóra-összetételének hátterében is hatnak, és az embernek ugyan vannak bizonyos fajspecifikus sajátosságai és szokásai – például a gyógyszerkészítés és -használat –, de a makik számára sem idegen, hogy gyógyászati céllal növényeket alkalmazzanak.

A harmadik fejezettől kezdődően a betegségökológia és a betegségek evolúcióbiológiájának központi kérdéseit veszem sorra, logikus kontextusba helyezve az emberi történelemmel. Ahogy végignézzük, hogyan keletkeztek egyre újabb betegségek és merültek feledésbe régiek, meglátjuk, miként függ össze kulturális fejlődésünk a betegségeink választékával. A változás korántsem kicsi; a szavannák vadászó-gyűjtögető emberétől az észak-európai szellemi munkásig vezető út számos átalakulással járt. És a hatás nem egyirányú: nemcsak életmódunk formálta élősködőinket, hanem élősködőink is változást okoztak társadalmunkban.

Ahogy az evolúcióbiológiához illik, észre fogjuk venni, hogy a fejlődés még nem zárult le. Egészséges nyugati emberként ritkán kerülünk kapcsolatba például a bélben élő parazitákkal, és fertőző betegségeink is látványosan eltérnek a fejlődő országokban lakókétól. Ugyanakkor továbbra is versenyt futunk a betegségekkel, és csak akkor tudunk felülkerekedni rajtuk, ha tisztában vagyunk a verseny szabályaival. Érdemes észben tartani, hogy egy jóléti társadalomban hatalmas emberi erőforrást igényel a betegségek kordában tartása. Orvosok, ápolók, a járványügyi hatóság munkatársai és a kutatók folyamatosan figyelik az új betegségek megjelenését, és tervekkel készülnek arra az esetre, ha bekövetkezne a lehető legrosszabb.

Minél többet tudunk a fertőző betegségekről, annál jobban értjük, miként tesz ki bennünket jelenlegi életmódunk a betegségek állandó fenyegetésének. A fenntartható fejlődés fogalma a fertőző betegségekkel kapcsolatban is releváns. Először is, a betegségekkel összefüggő számos új probléma – például az állatról emberre terjedő betegségek, azaz a zoonózisok, mint az ebola vagy a rovarok által terjesztett olyan kórokozók, mint a Zika-vírus – a környezet változásai miatt feltehetően egyre gyakoribbá válik majd. Az erdőpusztulás növeli az ebolát okozó vírus esélyét, hogy átugorjon az emberre. Másodszor, a betegségek képesek immunissá válni a gyógyszerekre. Ez ellen semmit sem tehetünk, mert így működik az evolúció. Ezért észszerűen kell alkalmazni az orvosságokat, hogy a lehető legtovább hasznukat tudjuk venni. Harmadszor pedig az anyagi jóléttől az egy főre jutó lakótérig számos, az életminőségünket javító intézkedés véd minket a fertőző betegségektől. Az egészséges ember gátat vet a betegségek terjedésének, a bennünket körülvevő egészséges természet pedig elejét veszi a fajunkat veszélyeztető új betegségek kialakulásának.

Könyvem vezérgondolata az, hogy ha ismerjük a fertőző betegségek és az élősködők evolúciós mechanizmusait, végig az élen tudunk maradni a versenyfutásban. A fertőző betegségek evolúciójához kis lépésekkel férkőzhetünk egyre közelebb: részben az emberi történelem tanulmányozásával, részben háziállataink, házi kedvenceink és más alkalmas biológiai rendszerek, mint például az egérmakik életének vizsgálatával.

A kötet végén megtalálható a felhasznált irodalom és a további ajánlott olvasmányok listája, továbbá egyéb olyan érdekességek, amelyek nem illeszkedtek szervesen a szövegbe.

1
Miért vannak fertőző
betegségek?

A hosszú életű fajok, mint például az ember, életük során számtalan különféle parazitával találkoznak. Sokaknak közülük sikerül is átjutniuk a védekezési mechanizmusainkon, és megfertőznek bennünket. Egyetlen ember tucatjával képes eltartani a parazita férgeket, százasával az ektoparazitákat és millió- vagy milliárdszámra a baktériumokat és a vírusokat. Az élősködés tehát az élet története szempontjából egyértelműen győztes stratégia. A paraziták jelentőségét a világ számára nem lehet eltúlozni: az ismert élőlények nagy része élősködő, és a világ összes fajának vannak parazitái. Ez azt jelenti, hogy az élősködők minden faj számára okoznak károkat, és az összes fajnak alkalmazkodnia kell valahogyan a paraziták létezéséhez.

Jobban belegondolva, ezek megdöbbentő állítások. Az, hogy minden fajnak vannak parazitái, azt jelenti, hogy a parazitáknak is vannak parazitái? Igen, éppen ezt jelenti. Az élősködők élősködőit tudományos terminussal hiperparazitáknak nevezzük. Jonathan Swift már a 18. században megverselte ezt On poetry: A Rhapsody című költeményében:

So nat’ralists observe, a flea
Hath smaller fleas that on him prey;
And these have smaller fleas to bite ’em.
And so proceeds ad infinitum.

Azaz:

Tudósok mondják, hogy a Bolhát
Még Kisebb Bolhák kaszabolják,
Melyeket Még Kisebb sebez,
S ad infinitum így megy ez:1

A parazitaláncok hosszúak is lehetnek. A növényevő réti tarkalepke normális fejlődési ciklusa úgy alakul, hogy a kifejlett állat nyáron petéket rak, az ebből kikelő hernyók lándzsás útifűvel vagy macskafarkú veronikával táplálkoznak, közös fészekben telelnek át, tavasszal pedig folytatják a rágást. Ezt követően bebábozódnak, majd a bábból kikelnek a kifejlett lepkék, melyek párosodnak, és a táplálékul szolgáló növények levelének fonákjára rakják petéiket, amelyekből újabb hernyók kelnek ki. Néha azonban előfordul, hogy a Hyposoter horticola élősködő darázs, melynek bevett fordítás hiányában a tudományos nevét használjuk, a lepke petéinek belsejébe rakja le petéit. Az élősködő darazsak gazdaállatuk testének belsejében élnek, ott növekednek és mennek keresztül a teljes átalakuláson, mígnem aztán kifurakodnak a gazdájukból, ezzel legtöbbször egyúttal el is pusztítva azt. A Hyposoter csak a lepke petestádiumának végén rakhatja le petéit, amikor a jövendőbeli hernyó már eléggé kifejlődött. Ha az élősködő darázs gazdájául választja a lepke petéjét, a lepkehernyó normálisan kikel, áttelel, majd tavasszal lelkesen falatozik, mit sem sejtve, hogy sosem fogja megérni a kifejlett kort, hanem az általa elfogyasztott tápanyag az élősködő darázs felnőtté válását fogja szolgálni.

A Hyposoter horticola azonban maga sincs biztonságban, mert előfordulhat, hogy a nála kisebb Mesochorus stigmaticus az ő lárvájának belsejébe rakja petéit. A kifejlett Mesochorus végigszagolgatja a réti tarkalepke hernyóit, és ha észreveszi valamelyikben a Hyposoter petéit, ő is belerakja a sajátjait. A Hyposoter lárvája kikelve lelkesen falatozik a réti tarkalepke belső szerveiből, mit sem sejtve, hogy sosem fogja megérni a kifejlett kort, mert a benne lévő lárva a belső szerveiből falatozik. És itt nem feltétlenül szakad vége a láncolatnak. A Mesochorus mégiscsak egy több milliméter hosszúságú rovar, így hát bizonyára bőven akadnak egysejtű parazitái. A bolha sorsa is az, hogy nála kisebb bolhát kap a nyakába.

Ráadásul ezek a láncok sokszor inkább hálózatok. A réti tarkalepke belsejében egy Cotesia parazitoid darázs is jelen lehet, melyet szintén megfertőzhet a Mesochorus. Előfordulhat, hogy különféle parazitoid fajok és egyedek azon versenyeznek egymással a lepkelárva belsejében, hogy végül melyikük érheti meg a kifejlett kort.

Végtelen láncolatok nincsenek, mégis, minden élőlénynek vannak élősködői. Ennek oka, hogy a legkisebb élősködők, a vírusok, valójában nem élnek, így tehát nem is élőlények. Anélkül, hogy állást foglalnánk abban a kérdésben, hogy a vírusok az élet egy formáját jelentik-e, annyit mindenesetre kijelenthetünk, hogy teljes mértékben a gazdasejtjüktől függenek, mivel egyáltalán nincs saját anyagcseréjük. Azt sem tudni róluk, vajon az életformák ugyanazon családfájához tartoznak-e, mint az összes többi ismert élőlény, például Ön, én, az egérmakik vagy a baktériumok. Ezzel együtt az összes élőlényt és még a vírusokat is sanyargatják más fajok, melyek gazdafajuk kizsákmányolására törekednek.

Az élősködők végtelen láncolata lehetőséget kínál az orvostudomány számára a paraziták elleni harcra. Az utóbbi időben valóban igyekeznek is újfajta, hatékonyabb szereket kifejleszteni a bakteriális eredetű emberi betegségekkel szemben: vírusokat. Ha meg akarunk szabadulni az emberi szervezetben tomboló baktériumoktól, a legjobb, ha a saját élősködőiket uszítjuk rájuk. Az ökológiában az ellenségem ellensége valóban a szövetségesem. Az élő vírusok használatának van egy hallatlan előnye: általában csak adott baktériumfajokat támadnak meg. Ezért a vírusok sokkal precízebb ellenszert jelentenének, mint az általában széles spektrumú antibiotikumok.

Az élősködés

A terepmunkám napirendje igen egyszerű. Pár órával naplemente előtt kimegyek az esőerdőbe, szemmagasságban elhelyezem a bokrokon a csapdákat, melyekbe egy-egy falatka banánt teszek csaliként, majd pár órával naplemente után visszatérek, és ellenőrzöm a csapdákat. Megmérek és feljegyzek minden foglyul esett egérmakit. Mikrochipet ültetek a nyakukba, hogy felismerjem az egyedeket, ha újból csapdába esnek. Minden példányt elnevezek, mert könnyebb néven emlegetni őket, mint egy tizenhárom számjegyű kóddal.

Eddigi életem során közel százötven egérmakit neveztem el, többek között minden olyan emberről, akinek köszönetet mondtam a disszertációmban, így a ranomafanai erdőben él Jukka, Heikki és Alan nevű maki is. Vannak, akik egy-egy külső vagy belső vonásukról kapták a nevüket, így például a hivalkodó, de apró termetű Napolean, a békés, de álnok Obama, a szégyentelenül díváskodó Queenie vagy a vakmerően rohangáló Rambo. Emellett az állomáson vendégeskedő kutatók közül is sokan megkapták a maguk makidruszáját, így Stefan, Jürgen és Rafi is lakik az erdőben.

Éjjelente az egérmakikkal foglalatoskodom, felmérem a fizikai állapotukat, kimutatást készítek az ektoparazitáikról, és ürülékmintát veszek tőlük, nappal pedig megszámolom, hány féreg van ezekben. A munkát unalmasnak találnám, ha nem lenne olyan lebilincselő az esőerdő, és a makik nem tartoznának a világ legcukibb állatai közé. Sosem tudhatjuk, valójában hány féreg él az egérmakik bélrendszerében, mert ahhoz nem férünk hozzá. Csak közvetett információink vannak róla, hogy mennyi petét raknak az egérmakik testében élő férgek, mert az ürülékkel távozó fonálféregpeték számát vizsgálom. Pontosabban addigra azok már kikeltek, tehát a mintában tekergőző fonálférgeket számolom meg a mikroszkóp alatt.

Az egérmakik bélférgei hatékonyan szaporodnak. A mintában rengeteg fonálféreg lehet: egyetlen grammnyi ürülékben sokszor ezer is akad. Fáradságos dolog megszámolni őket, különösen, hogy ezt minden minta esetében kétszer kell megtenni, hogy biztosan elég pontos legyen az eredmény. Az egérmakik körében emellett igen elterjedtek az élősködők. Az esős évszak kezdetekor gyakorlatilag minden egyes egérmakinak vannak bélférgei, ami meglepően nagy gyakoriságot jelent.

Egyes kutatók felvetették, hogy talán az egérmakik fonálférgei voltaképpen nem is paraziták, hanem inkább semleges vagy pozitív a hatásuk. Én eddig a pontig megúsztam egy egyszerű indoklással: az összes általunk ismert bélben élő fonálféreg parazita, így tehát valószínűleg az egérmakik esetében is azok.

Minden élőlény a környezetéből igyekszik megszerezni a túléléshez szükséges energiát. Az élőlények egy része termelő: a napfény vagy a kemoszintézis révén bonyolult szerves vegyületeket állít elő. A lágyszárúak, a nyírfák vagy a kultúrnövények szén-dioxid, víz és a napsugarak felhasználásával cukrot termelnek maguk számára, valamint oxigént juttatnak a légkörbe. A Föld élőlényeinek nagy része ezektől a növényektől és a fotoszintetizáló algáktól függ. A többiek – mint például az ember – fogyasztók: vagy termelők, vagy más fogyasztók szolgálnak számukra táplálékul.

Az élősködők is a fogyasztók közé tartoznak, hiszen más fajok kínálta tápanyagokat használnak fel. Ők maguk nem termelnek, mert nem foto- vagy kemoszintetizálnak. Az ember bélrendszerében lakó széles galandféreg a gazdájából szerzi a szükséges energiát. Az élősködők tehát gyakorlatilag a tápláléklánc következő láncszemét adják – az embernek rendkívül kevés természetes ragadozója van, de annál több a természetes parazitája.

A különféle fajok folyamatos kölcsönhatásban állnak egymással. Ha az ember salátát eszik, ők ketten ökológiai kölcsönhatásba lépnek, aminek végeredménye előnyös az ember és hátrányos a saláta számára. Ugyanilyen zsákmányszerzés az ember összes többi tápanyagforráshoz jutása is: ha sonkát eszünk, az a sertés számára hátrányos, nekünk előnyös.

Az élősködők definíció szerint olyan fajok, melyek kihasználják a gazdafajukat, és hátrányt okoznak a számára. Tehát a maguk módján ragadozók. Az élősködő és a ragadozó között leginkább a kölcsönhatás intimitásában van különbség. Míg a ragadozó és a préda egyszer érintkeznek egymással – gondoljunk csak az oroszlán és a gnú drámai találkozására a természetfilmekben –, addig az élősködő folyamatos kapcsolatban áll a gazdaegyedével, és függ attól. Széles galandférgünk ott él bennünk, és kis adagokban veszi magához a szükséges táplálékot. A határ persze ingadozik: vajon a lepke hernyója, mely a gazdanövényét rágja, élősködő vagy növényevő állat? Ebben a kötetben azonban elsősorban az ember parazitáival foglalkozom, ezeknél könnyebb megmondani, hogy melyik faj élősködő, és melyik nem az. De persze nem mindig lehetséges.

Szóval akkor miért vannak élősködők? A válasz röviden: mert az élőlények kifogyhatatlan büféasztalt kínálnak azoknak, akik tudják, hogyan vegyék ennek hasznát. A paraziták evolúciós szempontból logikus következményei a szabadon élő fajok létezésének, hiszen ezek kizsákmányolható tápanyagforrást jelentenek.

Élősködésről beszélni csak az egyik módja az élőlények közötti kölcsönhatások megragadásának. A fenti rövid válasz természetesen durva leegyszerűsítés, mivel nem pusztán kihasználásról van szó. A világ az együttműködésnek és a segítségnyújtásnak is teret ad. Az embernek a parazitákon kívül számos egyéb társa akad a fajok között, melyek a hasznára vannak: sok bélbaktériumunk például elengedhetetlen az emésztés működéséhez.

Végső soron a fajok közötti kölcsönhatások zöme többé-kevésbé jelentéktelen léptékű. Az élőlények – így a bélbaktériumok – nagy része kommenzalista: hasznot húz ebben az asztalközösségben a másik fajból, de nem okoz neki kárt. Számukra az ember egy óriási büféasztal, de sosem tarolják le teljesen.

Ökoszisztéma az emberben

Az ember egy hatalmas állat: ötven–száz kilónyi biomasszája a Föld legnagyobb állatai közé sorolja. A többi emlős zöme, mint például a rágcsálók és a denevérek, számottevően kisebb. A fajok legtöbbje rovar, ezek közül a legnagyobbak is csak néhány centiméteresek. A legkisebb élőlények, azaz a baktériumok általában egy mikrométeres léptékűek, vagyis a milliméter ezredrészének, a méter milliomodrészének megfelelő a méretük. Egy kétméteres ember mellé tehát kétmillió baktériumot kellene felsorakoztatni, hogy a baktériumtorony magassága elérje az emberét.

Amikor ebben a kötetben az ember kísérő fajairól írok, olyan élőlényeket értek ezek alatt, melyekkel osztozunk a testünkön. Mivel az ember nagy termetű, rengeteg mikroorganizmusnak ad otthont. Becslések szerint az emberi testben – a legutóbbi vécézés időpontjától függően – kétszer annyi baktériumsejt van, mint amennyi a saját sejtjeinek a száma. A vécézés ebben az esetben tényleg számít, mivel kísérő baktériumaink nagy része a bélrendszerünkben él. Az ürülék tömegének 75 százaléka víz, a maradéknak körülbelül a fele baktérium. A vécécsészén lehúzott székletre talán nem akarnánk a természet sokféleségének csúcsaként tekinteni, de valójában az. Sehol a világon nem él még egy ilyen népes és sokféle társulás. (Feltéve, ha a bélrendszer kiválóan működik. Ez abból derül ki, hogy a széklet a Bristol-skála „kolbász alakú, repedezett a felülete”, avagy „kolbász vagy kígyó alakú, puha és sima” típusába sorolható-e.)

Bélrendszerünkben 30 trillió baktérium él, és ezeknek közel a fele kiürül a széklettel. A bélrendszer vírusfajairól még nem rendelkezünk túl sok ismerettel, de a vírusok száma feltehetően nagyobb a baktériumokénál. Eukarióta mikrobákból, például protisztákból, viszonylag kevés van a bélrendszerben. Ezekről is csekélyek az ismereteink, kivéve a bélbajokat kiváltó élőlényeket, mint amilyenek az amőbák vagy a Giardia. A finnek legtöbbször turistaútjaik során, nyers ételekben vagy jégkockákban találkoznak velük.

Noha a nagyobb bélparaziták elsősorban a fejlődő országok lakóinak jelentenek problémát, azért Finnországban is előfordulnak. A világ leggyakoribb parazita férge, a hegyesfarkú bélgiliszta különösen a gyerekek körében általános: becslések szerint a helsinki óvodások 5–10 százaléka hordozza. A Strongyloides stercoralis fonálféreg mintegy 300 millió ember bélrendszerében található meg – Finnországban leginkább olyanoknál, akik külföldön fertőződtek meg. A féreg önmagában nem káros, így aztán észre sem venni, és nem ismert a finnek körében való előfordulásának valódi aránya. Szervátültetéskor rutinszerűen vizsgálják a Strongyloides jelenlétét, mivel az immunvédekezést gyengítő gyógyszeres kezelés azzal járhat, hogy a féreg tombolni kezd, és többszervi elégtelenséget okoz.

A bélparaziták hallatán a legtöbben először valamiféle galandféregre gondolnak, például a széles galandféregre vagy a simafejű galandféregre. Ma már ezek közül egyik sem igazán fordul elő Finnországban, de becslések szerint jelen pillanatban világszerte mintegy 200 millió ember hordozza őket.

Kísérő fajaink legfontosabb élőhelye a bélrendszer, de egész testünkben megtalálhatók. Bőrünkön, a retinánkon és a különféle nyálkahártyáinkon számos baktériumfaj él, melyek alkalmazkodtak az adott környezethez. A fajok nagy része kommenzalista, vagyis semmilyen problémát nem okoz, de túl sok hasznunk sem származik belőlük. Általában véve ezek a nyálkahártyákon tenyésző baktériumok megvédenek bennünket a kórokozóktól. Addig, amíg olyan fajok laknak a nyálkahártyánkon, amelyek nem károsítják a szervezetünket, a káros fajok számára nincs elég hely a szaporodáshoz. Ez észrevehető, ha valaki antibiotikumkezelésre szorul: olyankor a nyálkahártya baktériumfajai is gyérülnek, és az ember egyúttal érzékenyebbé válik a gombás fertőzésekre.

A mi esetünkben valószínűleg a szájban élő mikrobák a legproblémásabbak. Ezek a fajok a fogakon és az ínyen tapadnak meg, hogy a baktériumok evéskor és iváskor ne öblítődjenek le a gyomorba, mert az a végüket jelentené. Ugyanebben a közösségben élnek a fogszuvasodást okozó caries baktériumok is, melyek a szájba kerülő cukrot tápanyagul használva lassan kimarják a fog ásványi anyagait.

Nem élünk tehát egyedül a testünkben, és ami a lényeg: soha nem is éltünk egyedül. A többsejtű élőlények kísérőiként mindig is ott voltak a kisebb egysejtű élőlények, melyek a maguk javára fordították a nagyobb méretű faj által kínált védelmet és táplálékot. Nem tudjuk, mikor fejlődtek ki az első többsejtű élőlények, de 600 millió évvel ezelőtt már az állatok összes mai csoportjának létezett az őse. Tehát az utóbbi csaknem egymilliárd évben az ember is – szó szerint – fej fej mellett fejlődött a kísérő mikrobáival.

Erre a közeli életmódra létezik egy szép és érzékletes kifejezés: a szimbiózis. A kifejezés a görög szümbiószisz szóból ered, melynek jelentése: együttélés. A szimbiózis következtében bélbaktériumaink számos, számunkra elengedhetetlen feladatot elvégeznek: lebontják a szénhidrátokat, és megkönnyítik a kalcium, a magnézium, a vas és a vitaminok felszívódását. A Bacteroides vulgatus olyan enzimeket állít elő, melyek segítik a pektin, azaz a gyümölcsök sejtfalában található szénhidrát lebontását. A Ruminococcus bromii a mag részéről keményítőt lebontó enzimeket termel. A Bifidobacterium-fajok pedig hatékonyan bontanak le egyes tejcukrokat. Mindenekelőtt azonban egyedfejlődésünk szempontjából fontosak: a bélbaktériumok által termelt anyagok jó része szükséges ahhoz, hogy az immunvédekezés, valamint a bélrendszer fala normálisan fejlődjön.

Az ember egy végtelen nagy élőlény-populációval osztja meg földi porhüvelyét. Együtt élünk, jóban-rosszban. Ez viszonylag új gondolat a tudomány történetében, és radikális hatása lehet. Manapság már az ember mikrobiomjáról beszélnek, a velünk élő fajok összességéről. Jelenleg nagyon is élénk kutatás folyik e körül, mivel a molekuláris biológia fejlődése megkönnyítette a kísérő fajaink felismerését.

Minden élőlény genomja DNS-ből áll. Mivel feltehetően az összes élőlény egyetlen sokszorozódó genomból, az elsőből fejlődött ki, a genomok közötti különbségek alapján megbecsülhetjük a fajok közötti rokoni kapcsolatokat. Ha két egyed genomja nagyon hasonlít egymásra, valószínűleg ugyanahhoz a fajhoz tartoznak.

Az új szekvenálási módszerekkel igen hatékonyan meg tudjuk határozni a genom bázissorrendjét. Nem nagy feladat fényt deríteni az ürülékmintában előforduló baktériumokra. Az azonosításhoz olyan gént használunk, amelyről tudjuk, hogy viszonylag kis eltéréssel fordul elő a különböző fajokban. A baktériumok esetében ez a 16S rRNS, amely nélkülözhetetlen a fehérjeszintézishez. A gyakorlatban úgy történik a vizsgálat, hogy az ürülékmintából kész reagenskészlet használatával elkülönítjük a benne lévő DNS-t, majd ezt követően PCR-készülék segítségével minden egyes baktériumfaj esetében megsokszorozzuk a kívánt gén bázissorrendjét. Az így amplifikált gént aztán szekvenálni tudjuk, vagyis egy berendezéssel leolvasható a bázissorrendje. Az egész folyamat akár egyetlen nap leforgása alatt is elvégezhető száz mintán, melyek több ezer baktériumfajt tartalmaznak. Szédítő a technológia fejlődése ahhoz képest, hogy az első baktérium 16S génjének szekvenálása az 1980-as évek elején még több hónapos munkát igényelt. Azóta több mint egymilliószorosára gyorsult a folyamat.

Noha a mikrobiom iránti érdeklődés egyértelműen napjaink trendje, a mikrobák jelentősége már régóta ismert. A tejsavbaktériumokat például már évezredek óta használják a bélrendszer kiegyensúlyozására különféle termékekben. Az ókori rómaiak például tejsavas erjesztéssel készített káposztát fogyasztottak, a mai koreaiak ugyanezt kimcshi néven ismerik. A joghurt a Közel-Keletről ered, Észak-Európában pedig elsősorban a kovászos rozskenyér és a savanyú sör révén voltak jelen a tejsavbaktériumok. A savanyítást eredetileg főként tartósítás céljából fejlesztették ki, de az így kezelt termékek pozitív egészségügyi hatásait is jól ismerték.

Az élesztőt is évezredek óta használják az alkoholos erjedés beindítására. Az emberek emellett az ökológiai folyamatokat – például a fajok közötti versengést – is már régóta előnyükre fordítják. A sör és a bor erjedése azzal az előnnyel járt, hogy így elpusztultak a vízben amúgy előforduló kórokozók. A sör fogyasztása így biztonságosabb volt, mint a fertőzött vízé.

Néhány évtizeddel ezelőtt felébredt az érdeklődés a probiotikumok, azaz a jótékony mikrobák iránt. A fogalmat Ilja Mecsnyikov Nobel-díjas tudós, a gerontológia atyja találta ki 1905-ben. Leírta, hogy a megfelelő étrend hatására a bélrendszerben lévő jótékony baktériumok kiszorítják a károsakat, valamint azt is, hogy a kiegyensúlyozott bélrendszer számottevően megnöveli az élethosszt. A probiotikum szót az 1950-es években az antibiotikum ellentéteként kezdték használni azzal a szándékkal, hogy ne a káros baktériumok elpusztítása legyen a cél, mint az antibiotikumok esetében, hanem a jótékony baktériumok növekedésének elősegítése.

A probiotikumok valódi jelentősége egyelőre kevéssé ismert. Az Európai Élelmiszer-biztonsági Hatóság szerint, ha egy terméket probiotikumnak neveznek, az az egészségre és nem a tápanyagtartalomra vonatkozó állítás, ezért a probiotikus élelmiszereket a gyógyszerekhez hasonlóan kell megítélni. Ennek következtében 2012 óta az EU területén gyakorlatilag tilos probiotikumnak nevezni az élelmiszereket, mivel a hatóság az összes probiotikumokkal kapcsolatos, egészségre vonatkozó állítást elutasította.

Kárból haszon

Évmilliók óta vannak kísérőink, legalább azóta, hogy ősünk többsejtű élőlénnyé fejlődött mintegy 700 millió évvel ezelőtt. Az évmilliók során változtunk, ahogy változtak kísérő fajaink is. Az élőlények fejlődését evolúciónak nevezik, és egyaránt lehet a természetes kiválasztódás vagy véletlenszerű események eredménye.

A természetes kiválasztódás azt a Charles Darwin és Alfred Wallace által megfogalmazott gondolatot takarja, hogy az egyedek eltérő szaporodási sikere lassú, de idővel számottevő változást eredményez. Mivel az egyedek különböző mértékben sikeresek a szaporodás terén, és a gének nemzedékről nemzedékre öröklődnek, a legsikeresebben szaporodó egyedek génjei terjednek el a biológiai populációban. Ez ahhoz vezet, hogy megváltozik a biológiai populáció génkészlete, valamint az ezekre alapuló tulajdonságai. Idővel a populáció alkalmazkodik a környezetéhez – mivel minden nemzedékből a legsikeresebben szaporodók lesznek kiválasztva, a faj jobban ki tudja aknázni azt, amit a környezete kínál.

Ennek egyik egyszerű példája az emberi amilázt kódoló gének száma. Az amiláz a nyálmirigyek által termelt enzim, amely segíti a keményítő egyszerűbb cukrokká történő lebontását. Az embernek eredetileg feltehetően csak az 1-es kromoszómája egyetlen pontján volt amiláz génje. Mivel a kromoszómák mindig párosával fordulnak elő, az ember két olyan génnel rendelkezett, amely képes volt amiláz enzim termelésére. A földművelés beindulásával azonban az ember egyre több összetett cukorvegyületet fogyasztott. Ekkor az amiláz gén a genom egy másik pontjára is átmásolódott. Azok az emberek, akik így négy működő amiláz génnel rendelkeztek, észrevehetően hatékonyabban tudták felhasználni az új táplálékforrásokat, például a gabonát. Így ugyanők több utódot tudtak nevelni, és az eljövendő generációkban egyre nőtt azok aránya, akik négy amiláz génnel rendelkeztek.

Az evolúciónak azonban nincs meghatározott iránya, csak maximalizálja az egyes generációk szaporodási képességét az adott élőhelyen. A környezet viszont jellemzően gyorsan változik, és előfordulhat, hogy az az egyed, amely ragyogóan alkalmazkodott a tavalyelőtti állapotokhoz, a környezetváltozást követően nehezen boldogul. Kísérő fajaink számára ilyen gyors környezetváltozást jelent például az étrend átalakulása, a külföldre költözés vagy akár a hasmenés.

Az ember és kísérő fajai életíve egymáshoz képest rendkívül aránytalan. Az emberi faj viszonylag lassan változik – Finnországban jelenleg bő harminc év különbséggel követik egymást a generációk. Ezzel szemben a bélbaktériumaink egyes nemzedékei közötti időbeni eltolódás inkább a harminc perchez állhat közel. Egyetlen gazdaegyed élete során kísérő fajainak összessége viszonylag hosszabb evolúción is átmehet. Ennek van egy egyértelmű, direkt hatása: kísérő fajaink nagyon is személyes szinten, egyedekként adaptálódhatnak hozzánk. Az ember híjával van ugyanennek az előnynek, az alkalmazkodása sokkal lassabb.

Másrészt viszont az ember evolúciós változása is lehet gyorsabb, mint amilyennek általában gondolják. A tej feldolgozásának képessége remek példa erre. Az anyatej bővelkedik laktózban, amelynek lebontásához külön enzim kell. Onnantól, hogy az emlősállatot elválasztják, már nincs szüksége a laktóz lebontására, így a laktáz enzim termelése leáll. A kifejlett emlősállat emiatt laktózintoleránssá válik, már nem képes lebontani a laktózt. Számos különböző területen élő embercsoport körében előfordul viszont a laktóztolerancia, vagyis annak lehetősége, hogy szervezetük felnőtt korukban is meg tudja emészteni a tejet. A felnőttkori laktóztolerancia mindössze néhány ezer évvel ezelőtt alakult ki egymástól függetlenül azokon a területeken, ahol a tej fontos tápláléknak számított, így például Észak-Európában és Afrika egy részén. Noha a mutáció csak néhány száz nemzedékkel ezelőtt ment végbe, manapság az észak-európaiak túlnyomó többségére jellemző ez a változat. A tej feldolgozásának képessége olyan elsöprő előnyt jelentett, hogy a természetes kiválasztódás hamar kiszelektálta azok zömét, akik nem rendelkeztek vele.

Az evolúció azonban nem jelenti azt, hogy bármely új tulajdonság szabadon kifejlődhet. A laktóztolerancia könnyen kialakul, mivel egyedül az kell hozzá, hogy a laktáz termeléséért felelős gén felnőttkorban se váljon inaktívvá. A kicsivel is bonyolultabb tulajdonságokat, mint például a szocialitást vagy a növényi cellulóz feldolgozásának képességét ennél sokkalta nehezebb kifejleszteni, mivel több változást igényelnek. Az evolúciót emellett a történelem és a már kialakult tulajdonságok is korlátozzák: az ember számára lehetetlen a repülés képességének kifejlesztése, mivel olyan nagy a testsúlya. Másrészt az evolúció zsákutcába is juttathatja a túlságosan specializálódott fajokat, mert ezeknél nehezen következik be az evolúciós változás. Így aztán ha megváltozik a környezet, előfordulhat, hogy ezek a fajok kihalnak.

A zsákutcába jutott fajokat jól illusztrálja például a vándorgalambon élő tetűfaj. A vándorgalamb észak-amerikai faj volt, óriási egyedszámmal – több milliárd élt az észak-amerikai prériken. A paraziták álma volt: nagyszámú, gyorsan szaporodó és mozgó faj, amely a parazitaegyedek végtelen sorát volt képes eltartani. A hirtelen környezetváltozás és a hatékony vadászat azonban néhány évtized leforgása alatt az összes vándorgalambbal végzett. Amikor a 20. század elején kihalt a vándorgalambok faja, kihalt a parazitaként rajta élő tetű is, amely semmilyen más gazdafajon nem tudott életben maradni. Vagy legalábbis így vélték, míg 1999-ben újból rá nem találtak a vándorgalamb egy közeli rokonán, a sávosfarkú galambon.

Az alkalmazkodás nem mindig garantálja a sikert, mivel az evolúciót véletlen események is befolyásolják. Minél kisebb a faj populációja, annál gyengébb a természetes kiválasztódás, és annál gyakrabban függ az egyedek sikere a véletlentől. A gének nem jelölik ki az egyes egyedek utódainak számát, mivel az egyed sikerét nagymértékben a véletlen események határozzák meg. Az egy fészekaljból származó egyedek valamelyike zsákmányul eshet, holtra fagyhat vagy véletlenül eltévedhet. Az adott gének és tulajdonságok hasznosságára csak nagy populációkban derül fény. Ugyanarról a jelenségről van szó, mint kockadobáskor. Ha tízszer dobunk a kockával, nem tudhatjuk, hogyan fognak megoszlani a számok. Ha növeljük a dobások számát, a dobott számértékek eloszlása egyenletessé válik: minden szám ugyanannyiszor kerül sorra.

És ha megváltoztatják a kocka súlypontját úgy, hogy az egyes 1,06-szor több alkalommal kerüljön felülre, mint a többi szám? Az 1 és az 1,06 közötti különbség nem tűnik számottevőnek, de ez a legnagyobb ismert szelekciós előny, amely az emberben egy új tulajdonság megjelenése miatt kialakult. A laktóztoleranciával rendelkező embereknek 8000 évvel ezelőtt a becslések szerint 1,06-szor annyi utóda született, mint a laktózintoleranciával rendelkezőknek. A különbség annyira kicsi, hogy rengetegszer kell dobnunk a kockával, mire alapos indokkal gyanítani lehetne, hogy megváltoztatták a súlypontját. Ám az észak-európai populáció már akkor is több ezer egyedet számlált, így a természetes kiválasztódásnak volt alkalma működésbe lépni. A másik oldalról nézve a különbség olyan nagy, hogy csak néhány tucat nemzedék kellett ahhoz, hogy szinte mindenki rendelkezzen laktóztoleranciával.

Az evolúcióval kapcsolatban gyakran említik a véletlen genetikai sodródás két különleges esetét, a palacknyakeffektust és az alapítói hatást. A palacknyakeffektus azt jelenti, hogy a faj populációja olyan eseményen ment keresztül, amely a génjeikre való tekintet nélkül – más szóval: véletlenszerűen – (leginkább) megölte az egyedeket. A biológiakönyvek gyakran említik a vulkánkitöréseket – hogy ilyenkor az élőlények többé-kevésbé véletlenszerűen halnak meg. Lehet, hogy az ember mintegy 70 000 évvel ezelőtt ilyen palacknyakeffektust élhetett át, amikor a Toba vulkán kitörésekor felszínre kerülő gázok okozta környezetváltozás radikálisan csökkentette az emberek számát. A jelek szerint a mai ember élőhelye akkortájt egyedül az afrikai kontinensre korlátozódott, és a környezetváltozás miatt igen kicsire, mintegy néhány ezresre fogyatkozott a populáció. E kötet témáihoz illően jó példa a hasmenés is: a bélrendszer működésének felgyorsulása úgy tönkreteszi a bélrendszer ökoszisztémáját, hogy a megmaradó baktériumfajok választéka többé-kevésbé véletlenszerű. Egy Thaiföldön elfogyasztott rákkoktél saját kísérő fajaink Tobájának bizonyulhat.

A palacknyakeffektusok zöme ennél jóval kevésbé drámai, ellenben tovább tart, mint egy vulkánkitörés. A finn természet számára jól ismert palacknyakot jelent a jégkorszakok váltakozása. Az éghajlat hűlésével párhuzamosan a fajok populációi kénytelenek visszahúzódni eredeti lakóterületeikről, a populációk egyedszáma pedig gyakran meredeken zuhan. Ilyenkor refúgiumok keletkeznek, azaz olyan területek, ahol a fajok képesek túlélni a hideg periódusokat, majd a klíma melegedésével onnan indulnak terjedésnek. A legvastagabb jégpáncél idején az európai emberek néhány refúgiumba húzódtak vissza – ilyen volt például a solutréi kultúra területe nyugaton és a gravetti kultúra területe keleten.

Az alapítói hatás pedig annak a jelenségnek a neve, amikor a populáció egy kisebb csoportja új területre költözik, vagy véletlenül elszigetelődik, és új populációt alapít. Ilyenkor az új populáció genetikai diverzitása jóval kisebb, mindössze az eredeti populáció sokféleségéből meglehetősen véletlenszerűen vett minta. A finnek jól illusztrálják ezt a jelenséget: Finnország területét egy viszonylag kis létszámú embercsoport népesítette be, és különösen az észak-finnországi közösségek alakulhattak ki igen alacsony számú eredeti betelepülőből. A finnek körében megfigyelhető örökletes betegségek, melyek közül sok a világ többi részén gyakorlatilag ismeretlen, éppen az alapítói hatásra vezethetők vissza. Idetartozik a Salla-betegség elnevezésű pszichomotoros fejlődési rendellenesség, mely gyakran súlyos értelmi fogyatékosságot eredményez. A betegség onnan kapta a nevét, hogy világszerte szinte kizárólag olyanok körében fordul elő, akiknek a családja az észak-finnországi Sallából származik. A sallaiak ősei rendelkeztek a betegség hátterében álló génváltozatokkal, és ezek aztán a teljes sallai populációban elterjedtek. Kísérő fajainkat életük során legalább egyszer érinti az alapítói hatás: az újszülött csecsemő a bélbaktériumok tekintetében tiszta lappal indul, ám bélrendszerébe és nyálkahártyájára igen hamar megérkeznek az első fajok, elsősorban szülőanyja nyálkahártyájáról és bőréről.

Kapcsolatunk a kísérő fajainkkal tehát hosszú idő alatt alakult ki, és a véletlenszerű események, valamint az alkalmazkodás egyaránt formálták. A számunkra hasznos baktériumok azért hasznosak, mert ez nekik maguknak is előnyükre válik. Ugyanígy a számunkra káros baktériumok pedig hasznot húznak abból, hogy károsak a számunkra. A természetes kiválasztódás fenntartja a kísérőink és köztünk fennálló kölcsönhatást.

Mivel kísérő fajaink evolúciója az ember evolúciójához viszonyítva gyors, a kísérő fajaink ránk kifejtett hatása is viszonylag gyorsan változhat. A legjellemzőbb hatás az új fertőző betegségek veszélyességének megváltozása. Gyakran fordul elő, hogy egy kezdetben igen veszélyes betegség az évek során kevésbé veszélyessé enyhül. Azonban nagyobb változások is bekövetkezhetnek, és kísérőink is válhatnak károsból hasznossá. Például az ember bélrendszerében gyakori Bacteroides thetaiotaomicron eredetileg betegséget okozott. Mára a keményítő és más bonyolult növényi származékok lebontójaként különösen fontos szerepet tölt be a bélrendszerünkben.

Elvileg ebből az a következtetés is levonható, hogy ha egy számunkra hasznos baktériumfaj sikeres a bélrendszerünkben, akkor károssá is válhat. Az evolúció szempontjából fontos a viszonylagos siker: ha a populációban olyan baktériumtörzs fejlődik ki, mely a többinél sikeresebb, természetesen szaporodni kezd, és képes a génjeit gyorsan elterjeszteni a teljes populációban. Ha egy számunkra hasznos faj egyede károssá válik, és egyúttal sikeresebb, mint a hasznos törzs, hamar előfordulhat, hogy elveszítjük a hasznos baktériumtörzset, és károsat kapunk a helyébe. Ám úgy tűnik, ez nem túl gyakori, mivel egyetlen ismert példája sincs. A másik, valószínűbb eset az, hogy az ebbe az irányba ható változás evolúciós szempontból kiegyensúlyozatlan, és a bajkeverő baktériumtörzs hamar kihal.

A betegség kiváltásának evolúciója ahhoz is viszonylag hamar elvezethet, hogy a káros faj az evolúció szökevényévé válik. Ilyenkor a betegség kiváltója gyorsan egyre károsabb és veszélyesebb lesz a gazdája számára. Minél inkább képes a baktérium begyűjteni a számára szükséges anyagokat a bélrendszerben, és minél jobban ki tudja használni a gazdáját, annál sikeresebb. Minél több tápanyagot gyűjt a baktérium, annál károsabb a számunkra. A baktérium tehát az evolúció során egyre károsabbá válhat. Ez a fejlődés egészen addig folytatódhat, amíg a káros baktérium a bélrendszer többi fajával szemben el nem bukik a versenyben, amíg immunvédekezésünk meg nem regulázza a fajt, vagy amíg a baktériumnak nem sikerül végeznie az emberrel. A szökevény tehát könnyen kihalhat.

Kísérő fajaink tehát nem mindig a velünk folytatott harmonikusabb együttélés irányába fejlődnek. Lehet, hogy az evolúció más és más előnyökkel jár rövid, illetve hosszú távon, ám az evolúciós folyamat mindig a könnyebb utat választja. A természetes kiválasztódás szempontjából egyedül az számít, ami a rövid távú szaporodást hatékonyabbá teszi.

Jön a betegség – vagy nem

1854-ben súlyos kolerajárvány tört ki a londoni Sohóban. Két hét leforgása alatt a Broad Street környékén lakók akár tizenöt százaléka is belehalhatott a betegségbe. Akkortájt még nem tudták, hogyan fertőz a kolera, de azt feltételezték, hogy a szennyezett levegő révén terjed. Az egyik orvos, John Snow azonban kételkedett az uralkodó elméletben, és sokkal valószínűbbnek tartotta, hogy a fertőzés forrása a szennyezett víz. Hogy bebizonyítsa elméletét, sohói lakosokat kérdezett körbe, térképre rajzolta az összes ottani megbetegedési esetet, és így feltűnt neki, hogy azok a Broad Streeten lévő kút köré összpontosulnak. Mikroszkóppal megvizsgálta a kút vizéből vett mintákat, de nem találta meg a kórokozót. Ennek ellenére leszerelte a kút tekerőkarját, hogy ne lehessen többé vizet meríteni, és így a kolerajárvány is előbb-utóbb megszűnt. Későbbi kutatások során felfedezték, hogy a Broad streeti kút közelében volt egy ürülékkút, ahonnan a kolerabaktériumok át tudtak szivárogni az ivóvizes kútba. Snow észlelései nyomán idővel elkezdték higiénikusabban kialakítani a városok csatornázását, és a 20. század fordulójára a nyugati országokból eltűnt a kolera. Ma már tudjuk, hogy a betegség elsősorban szennyezett ivóvíz vagy étel útján terjed. Az azonban ma sem ismert, hogy pontosan mi vált ki kolerajárványt. A kolera nagy számban fordul elő a vízrendszerekben, ám úgy tűnik, ennek ellenére meglepően ritkán okoz járványt az emberek körében.

Az előző fejezet az evolúció jelentőségét mutatta be, és azt, hogy milyen hatással vannak a populáció génállományának generációról generációra bekövetkező változásai az ember és kísérő fajai evolúciójára. Önmagában a gének működésének megértése azonban nem ad magyarázatot arra, hogy bizonyos baktériumok miért veszélyesek, míg mások nem azok. Nem a gének határozzák meg az élőlények tulajdonságait, hanem az egyedfejlődés alakítja az élőlény tulajdonságait a gének instrukciói alapján. A genom és a fenom két különböző dolog. Van, hogy a gének nagyon is feszes kereteket szabnak, amelyen belül a tulajdonság fejlődik. Más tulajdonságok tekintetében viszont a környezet hatása nagy.

Az egypetéjű ikrek meglehetős pontossággal ugyanakkorára nőnek. Ennek az az oka, hogy a gének elég pontosan meghatározzák, milyen magasra nőhet az ember. A környezet azonban a magasságra is hatással lehet: az alultápláltság, a dohányzás vagy a hormonzavarok következtében az egyed sokkal alacsonyabbá vagy magasabbá is válhat. Az utóbbi kétszáz évben jócskán megnőtt az emberek átlagos magassága – míg a hollandok 1850-ben átlagosan 162 centiméter magasak voltak, addig ma 178 centiméter az átlagmagasságuk. Központi kérdés is az evolúcióbiológiában, hogy vajon ennek a változásnak az evolúció-e az oka, vagyis az, hogy a magasabb emberek viszonylag sikeresebb túlélők, és több gyerekük születik, vagy pedig a környezet hatása, tehát az, hogy a körülmények jobb egyedfejlődést tesznek lehetővé. Mint általában, a válasz ezúttal is is-is. A kutatások azt mutatják, hogy a táplálkozási helyzet javulásával a magasabb emberek az átlagosnál jobban életben maradnak. Másrészt a jobb táplálkozás és a betegségek számának csökkenése zavartalan fejlődést biztosít, és ezáltal magasabbra nőnek az emberek.

Az ökológiai kölcsönhatások mindig adott időben és adott környezetben mennek végbe. A paraziták kórokozó, fertőző- és terjedési képessége mind olyan tulajdonság, amelyre a gének és a környezet egyaránt kivétel nélkül hatnak. Ugyanaz a kórokozó törzs a környezettől függően más-más viselkedést mutathat. Noha a kórokozók túlnyomó többsége mindig káros, egy részük nem mindig veszélyes. Az utóbbiak opportunista vagy fakultatív kórokozók. Azokat az élőlényeket, melyek csak akkor képesek szaporodni, ha betegséget váltanak ki, obligát kórokozóknak nevezzük.

Az egyes baktériumfajoknak gyakran különböző törzseik vannak, melyek jelentős mértékben eltérhetnek egymástól. Az Escherichia coli a normál bélflóra nagyjából egy ezrelékét adja, és törzseinek nagy része nem okoz betegséget. Bizonyos törzsei azonban hasmenést és számos egyéb betegséget, például húgyúti fertőzéseket váltanak ki. Az enterotoxikus, azaz bélmérgeket termelő E. coli világszerte évente több mint 200 millió hasmenéses esetért felel.

A baktériumok rendelkeznek egy gonosz tulajdonsággal, melyre az antibiotikumrezisztencia kapcsán még visszatérünk: képesek genetikai anyagot átvinni egyik törzsről a másikra. A baktériumok kórokozó képessége gyakran csak egy kis számú géntől függ. Ha a betegséget okozó baktérium átviszi ezeket a géneket egy másik baktériumra, azzal egyúttal a kórokozó képességet is átviheti olyan törzsekre, melyek addig nem voltak károsak. Tehát nem minden megbetegítés mögött az evolúció áll, hanem a jelenséget a baktériumok közötti géntranszfer is magyarázhatja.

Az obligát kórokozók mellett léteznek olyan paraziták is, melyek néha betegséget okoznak, néha nem. Ezek egy része teljesen véletlenül vált ki megbetegedést: egyszerűen csak rossz helyre kerülnek, és emiatt betegséget eredményeznek, amely azonban a legkevésbé sem segíti elő saját túlélésüket. Ezek közé a fakultatív kórokozók közé tartozik például az ember normál baktériumflórájában is megtalálható, agyhártyagyulladást kiváltó Neisseria meningitidis és a bélrendszer környékének vérmérgezéséért jellemzően felelős Bacteroides fragilis. A N. meningitidis agyhártyagyulladást okozhat, ha a nyálkahártyákon át az agy közelébe jut. A B. fragilis pedig az a baktérium, amely vakbélgyulladás vagy lőtt seb esetén halálos fertőzést eredményezhet. A baktériumok ártalmatlanul élnek a bélrendszerben, de ha átszivárognak a testüregen a belső szervek közé, veszélyes betegséget okoznak – és persze egyúttal maguk is elpusztulnak.

Az opportunista kórokozók számára a megbetegítés néha hasznos, néha nem. A rettegett opportunista kórokozók közé tartozik a kolerabaktérium. A 19. században a kolera a legpusztítóbb városi fertőző betegségek egyike volt, és becslések szerint még az 1980-as években is évente hárommillió emberrel végzett. Manapság évente 50 000–100 000 halálesetért felel. A kolerabaktérium által termelt mérgező anyagok, toxinok, rendkívül súlyos hasmenést és hányást eredményeznek, és ez hamar a szervezet kiszáradásához vezet. A kolera kiváltotta halálesetek többségének közvetlen oka így a folyadékveszteség.

A kolera jellemzően édesvízben él, és planktonok között, rákokban és puhatestűekben is előfordulhat. Az embert általában szennyezett víz vagy étel útján fertőzi meg; az emberről emberre terjedő közvetlen fertőzés ritka. Ám a kolerabaktériumnak, a Vibrio choleraenek csak egyetlen törzse képes betegséget okozni. Ez utóbbi bekövetkeztéhez két dolog kell: a baktérium ostora és a toxin. Az ostor segíti a baktériumot abban, hogy más baktériumokhoz kapcsolódjon, emellett a baktériumok közötti információátadást is megkönnyíti, a toxin pedig beindítja a hasmenést. A kolerabaktérium-törzsek egy részéből hiányoznak a kettő valamelyikéért vagy mindkettőért felelős gének.

A betegséget okozó törzsek sem csapnak le minden emberre. A kolerafertőzés által érintettek háromnegyedének egyáltalán nincsenek tünetei, ennek ellenére továbbadhatják a törzset. A kolera sok helyütt állandóan, azaz endémiásan jelen van, de járványosan is terjed. Az opportunizmus éppen ezt takarja: a kolera folyamatosan jelen lehet a környezetben, de csak néha-néha vált ki fertőzést az emberben.

Az opportunista kórokozók által okozott járványok általában a környezeti változásokhoz, például rendkívüli csapadékmennyiségekhez vagy a hőmérséklet ingadozásaihoz kapcsolódnak. Azt azonban tudjuk, hogy a kolerajárványok megfelelő higiéniával a lehető legalacsonyabb szinten tarthatók. Cserébe sosem kerülünk igazán távol tőlük: a humanitárius krízisek, mint például a háborúk és a földrengések, melyek a higiénia szintjének zuhanásához és a táplálkozás összeomlásához vezetnek, hamar kolera miatti halálozásokat eredményezhetnek.

A betegség kiváltója mindig a parazita és a gazdaszervezet közti kölcsönhatás. Számos esetben előfordul, hogy az ember megfertőződik, de ebből nem alakul ki betegség. A kolera kapcsán nem tudjuk, miért van az, hogy csak a fertőzöttek egy része betegszik meg, míg a többség tünetmentes marad. Az esetek egy részében azonban világos a betegség oka: a kórokozók nagymértékű elszaporodása az emberi testben.

Az obligát, az opportunista és a fakultatív kórokozók mellett van egy olyan csoport is, melyet relatív kórokozóknak lehetne nevezni. Ezek a baktériumok egészen addig nem okoznak bajt, amíg kordában maradnak. A Clostridium difficile például az ember szokásos mikrobiomjához tartozik, de hasmenést is kiválthat. Normális esetben a bélrendszer baktériumflórájának csak 2–5 százalékát teszi ki, de antibiotikumkúrát követően nagyobb életteret hódíthat meg, és így hasmenést okozhat. Más baktériumok pusztulásával a C. difficile elszaporodhat, és mennyisége akár a bélrendszer baktériumflórájának több mint felére is nőhet. Ilyenkor hosszan tartó hasmenés alakulhat ki, melyet nem könnyű megszüntetni, mert miután a C. difficile élőhelyhez jut, már nehéz csökkenteni a számát. Napjainkban a székletátültetés a jellemző terápia – a jelek szerint a legjobb módja annak, hogy újból korlátok közé szorítsuk ezt a baktériumot, az, ha új közösséget telepítünk a bélrendszerbe.

Testünk megvéd az élősködőktől

Kiengedem Rafát a csapdából, és figyelem, ahogy felfelé szalad az ágon. Hirtelen mintha felrezzenne, és a közeli bokor felé fordul. Látom, hogy egy másik egérmaki van ott, nagy valószínűséggel egy nőstény. Tudom, hogy Rafa érdeklődik iránta, mivel szaporodási időszak van, és így Rafa eszében valószínűleg egyedül a párosodás jár.

Egyesével veszi az ágakat, ahogy igyekszik közelebb kerülni hozzá, mígnem elérkezik a szomszédos ágra. Az utolsó ugrást rövid szünet előzi meg. Mindössze néhány másodpercről van szó, de nyilvánvalóan azt latolgatja, hogyan érdemes megkörnyékeznie a másikat. A közvetlen akció hím makijaként Rafa végül a nőstény mellé pattan, az pedig egy pillanatig sem tétovázva behúz neki egy jobbost. Rafa felvonyít, és visszaugrik az ágról, a nőstény pedig eltűnik az éjszakai esőerdőben.

A létért folytatott küzdelemben a hímek meg akarják termékenyíteni a nőstényeket, a szaporodás terhének nagyobb részét pedig az utóbbiak viselik. Ezért a nőstényeknek általában van választási lehetőségük. A makik abban a tekintetben sajátos csoportot alkotnak az emlősök között, hogy nősténydominanciájúak. Ez azt jelenti, hogy a rangsorban a hímek mindig a nőstények után következnek, akár a csapaton belüli életről, akár magányosan élő makik találkozásáról van szó. A pofon, amit Rafa kapott, szintén a nőstény makik uralmáról árulkodik.

A nőstény makik azonban nem túl finnyásak. Választási mechanizmusuk az esetek többségében a spermakompetíció. Ez utóbbi az evolúcióbiológia egyik terminusa, ami pontosan azt jelenti, aminek hangzik. Az egérmaki nőstények egyetlen éjszaka leforgása alatt akár húsz különböző hímmel is párosodhatnak. Az a hím válik apává, melynek ondósejtjei megnyerik a versenyt a többi hím ondósejtjeivel szemben. Természetesen az is előfordulhat, hogy az egy fészekaljba tartozó, általában három utód mindegyike más-más apától származik.

Az egérmaki hímek azzal készülnek fel a versenyre, hogy hatalmas heréket hordoznak lábaik között. Az egérmaki átlagos testhossza tíz centiméter, az általam mért legnagyobb golyók pedig két és fél centisek voltak. Egyetlen here tehát nagyságrendileg akkora is lehet, mint az egérmaki feje. Az egérmaki hímek nyilvánvalóan felkészültek arra, hogy a lehető legtöbb ondósejtet termeljék. A hímek szerencséjére a párosodási időszak csak mintegy két hétig tart, így nem kell, hogy egész évben hordozzák a golyóikat. A párosodási időszak végetértével ezek lassan összetöpörödnek, akár olyan kicsire, hogy a hímeket és a nőstényeket nehéz megkülönböztetni egymástól. A nemek elkülönítését az is bonyolítja, hogy a nőstények pszeudopénisszel rendelkeznek, amely a klitorisz egyfajta meghosszabbodása.

Rafának két hétig enni sincs ideje, ehelyett szó szerint fut a nőstények után. A hatalmas herék és a hatékony ondótermelés mellett a hím makik tesztoszterontermelése is fokozódik. A stressz és a magasabb tesztoszteronszint egyaránt gyengíti az immunvédekezést. A szaporodási időszakban a hímek egy részénél, a jelek szerint a fiatalabbaknál és a gyengébb fizikai állapotúaknál, ugrásszerűen megnő a paraziták száma. Szegény Rafa is közéjük tartozik.

Emberként nem vagyunk tehetetlenek a minket fenyegető parazitákkal és kórokozókkal szemben. Számos olyan struktúra található bennünk, mely a tulajdonképpeni funkcióján túl a behatolókkal szemben is védelmet nyújt. Bőrünk gondoskodik arról, hogy ne lehessen túl könnyen a testünkbe jutni. A nyálkahártya nyálkát termel, melyet az apró csillószőrök továbbítanak bennünk, biztosítva a kórokozók elszállítását. A bőrünket és a nyálkahártyánkat borító mikrobiom is véd minket. Újabb fajok nehezen tudnak befurakodni, mivel állandó kísérőink kitöltik a rendelkezésre álló teret.

Testünk egyes részeibe persze könnyebb bejutni. A bélrendszer például egy nyitott cső, melynek bemenete a száj, kimenete pedig a végbélnyílás – igazából olyan értelemben nincs is a testünkön belül, mint a belső szervek és a vérkeringés. Ráadásul kiváló behatolási pontot jelent a kórokozóknak, mivel a bélrendszer falán könnyebb átfurakodni, mint a bőrön. A bélrendszer önmagában is jó élőhely, mivel egyenletes a hőmérséklete, és ide már készen megemésztve érkeznek a tápanyagok. A parazitáknak csak túl kell jutniuk előtte a gyomron, melynek alacsony pH-értéke a mikroorganizmusok nagy részével végez. A bélrendszer emellett folyamatos mozgásban van, így a parazitáknak rendelkezniük kell módosulásokkal az egy helyben maradáshoz.

A bélrendszer sérülékenységét könnyű bebizonyítani: elég egy külföldi út valahová, egy olyan országba, ahol alacsonyabb a higiéniai szint, mint Finnországban, és próbáljuk csak meg kivédeni a bélrendszeri fertőzést! Még ha turistaként minden utasítást be is tartunk, kerüljük a nyers salátát, és gondosan figyelünk, nehogy jeget tegyenek a gin-tonikunkba, az utazási hasmenés mégis gyakori nyűgöt jelent.

A legjobban védett terület a bőr és a nyálkahártya belső oldala. A bőrön általában sérülések révén, külön ásóeszközök, mondjuk saját állkapocs vagy vérszívó állatok, például egy rovar vagy egy emlősállat segítségével lehet átjutni. A parazitáknak elég gyakran sikerül beküzdeniük magukat a gazdaszervezet belsejébe, és ott a vérárammal az egész testben szétterjedniük. A vér még csábítóbb élőhelyet jelent, mint a bélrendszer, mert rajta keresztül gyorsan szét lehet terjedni az egész testben. Ráadásul a táplálék itt még feldolgozottabb állapotban van jelen, és oxigén is folyamatosan rendelkezésre áll. A vérbe jutó parazitákkal azonban szembeszáll utolsó, egyben legaktívabb védvonalunk: az immunrendszer.

Amikor a kórokozó behatol a testbe, elsőként a veleszületett immunitással kell megküzdenie. Ez a védekezés általános jellegű, és jellemzően rögtön a fertőzés kezdetekor rátámad minden kórokozóra. A veleszületett immunitás nem igényli a betegséggel való előzetes találkozást, hanem az összes lehetséges kórokozót felismeri. A védekezőeszközei közé tartoznak a falósejtek, melyek azonosítják és bekebelezik a behatoló sejteket; a gyulladási reakció, amely elősegíti a kórokozók elpusztítását; valamint a láz, amely hatékonyabbá teszi az immunvédekezés működését. Egyes – a kutatások szerint ritka – esetekben a láz egyben lassítja is a kórokozók növekedését. Emellett az ember szerzett immunitással is rendelkezik, amely emlékszik a régi ellenfelekre. Ennek a rendszernek a sejtjei őrzik a kórokozók külső felépítésének emlékét, emiatt hatékony támadást tudnak intézni ellenük. Ha korábbról ismert kórokozó hatol a szervezetbe, a szerzett immunitás gyorsan el tudja azt távolítani, még mielőtt kialakulna a betegség. A védőoltások működése is a szerzett immunitáson alapul: megismertetik az immunvédekezéssel az ártalmatlan antigént, így az később felismeri a veszélyes kórokozót, és elpusztítja, még mielőtt az betegséget válthatna ki.

Mint minden hadseregnek, az immunrendszernek is megvan a maga gyenge pontja. Az immunitás tekintetében alapvető fontosságú, hogy a sejtek felismerjék a testhez tartozó saját sejteket, és meg tudják őket különböztetni a kívülről betolakodóktól. Az immunrendszer sejtjei – jellemzően – nem támadnak a szervezet saját sejtjeire, mivel felismerik a sejtek felszínén lévő molekulákat, vagyis antigéneket. Ez az önfelismerés többek között szervátültetésnél okoz problémát, amikor az immunvédekezés rájön, hogy az új szerv bizony nem a test saját szövetéből áll. Néha pedig a szervezet túl lelkesen reagál, és olyan anyagokkal szemben veti be az immunvédekezést, amelyek veszélytelenek. Például veszélyes kórokozónak gondolja a nyírfa pollenjét, és beindítja a védekezési mechanizmust. A téves riasztást kiváltó ártalmatlan anyagokat allergéneknek nevezzük. Még ha az allergén nem is veszélyes, az allergiás reakció az lehet: ha rosszkor lép működésbe az immunvédekezés, az akár halált is okozhat.

Az immunvédekezés általában bármely immunreakció során okoz némi kellemetlenséget az ember saját testének, ám ezek a kellemetlenségek jellemzően aprók és hamar helyrejönnek. Az autoimmun reakciók viszont a legrosszabbak közé tartoznak: ezek esetében az immunrendszer a test saját sejtjeinek bizonyos felszíni szerkezeteire érzékeny, amelyeknek normál körülmények között nem kellene immunreakciót kiváltaniuk. Például az 1-es típusú cukorbetegség akkor alakul ki, ha az immunrendszer idegennek gondolja a hasnyálmirigy inzulintermelő sejtjeit.

Végtelen fegyverkezési verseny

Az ember állandó versengésben van a benne sürgölődő mikrobákkal. Az evolúció során csak az marad életben, aki szaporodik. Az ember és kísérő fajai evolúciós jövője egyaránt annál fényesebbnek tűnik, minél jobban sikerül szaporodniuk. De mi történik akkor, ha kísérő fajaink megpróbálnak egyre jobban és jobban szaporodni, másrészt viszont mi magunk is igyekszünk egyre jobban életben maradni és javítani szaporodásunk sikerén?

A következmény az ember és kísérői közötti fegyverkezési verseny. Minden egyes alkalommal, amikor az ember immunvédekezése valamivel jobbá fejlődik a kórokozók csillapításának terén, a kórokozóknak képeseknek kell lenniük válaszolni erre a kihívásra, különben kihalnak. Ugyanígy az embernek is sikeresen kell alkalmazkodnia a kórokozóiban bekövetkező módosulásokhoz. Amikor egy új, halálos kór átterjed az emberre, csak azok maradnak életben, akiknek kellően hatékony és pontos az immunvédekezésük. Legtöbbször azonban nem ilyen szélsőséges esetekről van szó, hanem apróbb változásokról. Ám a kórokozó hatékonyságának kismértékű növekedése is tőlünk vesz el valamit, és fordítja a helyzetet a kórokozó előnyére. Az evolúció folyamán nemzedékről nemzedékre az apró különbségek is felhalmozódnak: ha a kórokozó generációnként akár csak kicsivel is jobban szaporodik, az hamar gondokat okozhat az embereknek.

Az evolúcióbiológiában a Vörös királynő-hipotézissel jellemzik ezt a helyzetet, mely A tükör másik oldalán2 Vörös Királynőjéről kapta a nevét. A Vörös Királynő (aki nem keverendő össze a fejlecsapató szenvedélyéről ismert Kőr Királynéval – a Vörös Királynő sokkalta jámborabb szereplő) meséli a könyvben Aliznak, hogy a tükör másik oldalán az embernek teljes erejéből kell rohannia, hogy egy helyben maradjon. A fajok közötti kölcsönhatások ugyanezen elv mentén fejlődnek: valahányszor a versenytárs faj újabb előnyhöz jut, a fajok vagy maguk is kénytelenek alkalmazkodni az új helyzethez, és ennek megfelelő előnyre szert tenni, vagy a kihalás vár rájuk. Ahhoz, hogy egy faj megtarthassa pozícióját, folyamatosan fejlődnie kell.

A folyamatos evolúció azonban nem jelenti azt, hogy a rendszer egészében jobbá vagy hatékonyabbá válna. Egyszerű példája ennek, mondjuk, az erdő: a fák magasra nőnek, hogy így hozzájuthassanak a fotoszintézishez szükséges fényhez. A fafajok más fajokkal versenyeznek a fényért, és ha egy fa magasabbra nő a többinél, az több fényhez jut. Ilyenkor a többi fának reagálnia kell a versenyre azzal, hogy magasabbra nő vagy más eszközzel – a fény hatékonyabb felhasználásával, hosszabb élettartammal vagy jobban terjedő magok termelésével – teszi hatékonyabbá a szaporodását. Az erdőben végül az a helyzet alakul ki, hogy minden fa válaszol az új kihívásra, és ekkor mindegyiküknek több forrást kell fordítania a szaporodásra, miközben semmilyen új előnyhöz nem jutnak. A paraziták és a parazitákkal szembeni védekezés hasonló helyzeteket eredményezhet, mivel az immunvédekezés fenntartása nincs ingyen. Energiát igényel, ez pedig a legfontosabbtól, a szaporodástól vesz el. A hatékony immunvédekezés autoimmun problémákhoz is vezethet, amikor az immunrendszer nem ismeri fel a test saját sejtjeit, ezért rájuk támad. Minél agresszívebb az immunvédekezés, annál valószínűbb, hogy rossz sejteket vesz célba.

A Vörös királynő mellett létezik egy vele konkurens, noha azt nem kizáró elmélet is, melyet a fekete dáma kártyajátékról neveztek el. Ebben a játékban az a cél, hogy a játékosok minél kevesebb pontot gyűjtsenek, a pikk dáma pedig 13 pontot ér. Tehát azok a játékosok, akiknél nincs pikk dáma, voltaképpen evolúciós előnyhöz jutnak. Az evolúcióbiológusok felvetették, hogy az együttműködés megszilárdíthatja két faj kapcsolatát: ha két faj közeli kapcsolatban áll egymással, a számukra szükséges hozzávalók egy részét kiszervezhetik egymáshoz. Ilyenkor ők maguk lemondhatnak bizonyos génekről, mivel a szimbiózis másik tagja kifejezi a géneket, és megtermeli a hozzávalókat. Ez növeli a fajok kölcsönös függőségét. A gondolatot értelmezhetjük például az anyagcsere viszonylatában: ha a bélrendszerünkben már megtalálható egy baktérium, amely elvégzi egy bizonyos tápanyag lebontását, előnyösebb lehet számunkra, ha mi magunk nem termelünk olyan enzimeket, amelyek a szóban forgó tápanyag feldolgozására szolgálnak. Azzal, hogy lemondunk az enzim termeléséről, egyben függővé válunk apró kísérő baktériumunktól. Ez észszerű csereüzletet jelenthet, amennyiben a kísérőnk által elvégzett feladat az anyagcsere szempontjából sokba kerül.

A feketedáma-elmélet szélsőséges példái a sejtjeinkben található sejtszervecskék, a mitokondriumok. A mitokondriumok felelnek a sejtek sejtlégzéséért, vagyis azért, hogy a cukor a sejtjeinkben oxigén segítségével szén-dioxiddá, vízzé és nagy mennyiségű energiává alakuljon át. A mitokondriumok eredetileg baktériumok voltak, melyek egymilliárd évvel ezelőtt bekerültek egy eukarióta élőlény belsejébe. Az élőlények között olyan szoros kölcsönhatás alakult ki, hogy már egyikük sem szabadulhat a másiktól. A mitokondriumot alkotó baktérium lemondott minden más génjéről, azokat kivéve, amelyek a szaporodásért és a sejtlégzésért felelnek. A gazdasejt pedig a sejtlégzésért felelős génjeiről mondott le. A végeredmény az, hogy egyik sem lehet meg a másik nélkül. Az egységben azonban erő van, mivel minden ma élő eukarióta élőlény, azaz az állatok, a növények, a gombák és az egysejtű moszatok is ennek az egyetlen gazdasejtnek a leszármazottai, és megtalálhatók bennük a mitokondriumok.

Ebben a fejezetben az egész kötet központi elveit fogalmaztam meg. Az emberi test ragyogó élőhelyet biztosít egy nagy sereg kisebb élőlény számára. Ezek a kisebb élőlények igyekeznek a lehető legtöbb hasznot húzni belőlünk, és azok, amelyek a legtöbb haszonra képesek szert tenni, egyben a legjobban is szaporodnak. Az evolúció két lehetőséget hagy a mikrobiomunknak és a parazitáinknak: vagy a mi kárunkra húzhatnak hasznot, vagy velünk együttműködve. Ennek megfelelően az ember védekezőrendszere vagy megpróbálhatja csillapítani ezeket a fajokat azzal, hogy az immunvédekezés segítségével megtámadja őket, vagy pedig igyekezhet a lehető legjobban elviselni őket. Ezáltal az ember egész betegségtörténelme a versenyfutás kontextusába kerül: evolúciónk újabb fajokat hozott magával, de egyúttal megtanultunk viszonylag jól együtt élni a régiekkel. Megállni azonban nem lehet. A betegségek veszélyessége és terjedése egyes esetekben a viszonylag gyors evolúció következménye.

A betegséghez ketten kellenek

Feszülten figyelem Napoleant. Az egérmakit a kutatási technikusom tartja a kezében, és nekem az jár a fejemben, hogy ha nagyon erősen figyelem, meglátok valamit, amit korábban nem vettem észre. Napolean az egyik legtöbb parazitával rendelkező egérmakink, de mint azt a tudományos cikkeinkben is szófogadóan megírtuk, „nem tapasztaltunk nála klinikai tüneteket”.

Egyetlen egérmakinál sem észleltünk egyetlen betegséget sem. Noha a betegség fennállásának meghatározására számos mód létezik, az igazat megvallva én egyiknek sem vagyok különösebb szakértője. Vizsgáltam az egérmakik parazitáit, de nem láttam beteg egérmakit. Parazitákat igen, nagyon is, de semmi olyasféle bajt vagy hátrányt, amelyről úgy véltem volna, hogy a paraziták okozták.

Evolúcióbiológusként engem elsősorban a betegségek evolúciós hatásai érdekelnének. Hogyan befolyásolja bizonyos paraziták jelenléte az egérmakik szaporodási sikerét? Kevesebb utódjuk születik-e azoknak az egyedeknek, amelyeknek több a parazitájuk, mert a paraziták gyengébbé teszik őket? Vagy ellenkezőleg, azok az egyedek, amelyeknek több a parazitájuk, vajon erőforrásaikat inkább a szaporodásra fordítják, semmint az immunvédekezésre, és ezáltal nekik születik több utóduk? Vagy az lenne a helyzet, hogy a jó állapotban lévő egérmakik önmagukon kívül még egy sereg parazitát is el tudnak tartani anélkül, hogy ez problémát okozna a számukra?

Kár, hogy ezt az egérmakiknál nem vizsgálhatjuk. Lehetetlen őket követni a sűrű növényzetben, így nem tudjuk, valójában mit csinálnak. Nem találunk elpusztult egyedeket, így aztán nincs róla tudomásunk, hogy miben és mikor pusztulnak el. Nem kerülnek újszülött példányok a csapdáinkba, így nem tudjuk figyelemmel követni a halálozási arányukat. Nem tudjuk, hol fészkelnek a nőstények, és még ha tudnánk is, nem ismeretes, hogyan befolyásolná az utódok túlélését az, ha felkeresnénk a fészket, és ott megjelölnénk őket. Arra tippelek, hogy ha egy egérmaki fészkére rátalálna egy ember, az – például a szagnyomok révén – segítené a boákat és más nappal aktív kígyókat, hogy könnyebben rátaláljanak a fészekre.

Napolean bámul rám a gombszemével. Úgy tűnik, alig várja, hogy visszajusson az esőerdőbe. Szaporodási időszak van, így ezen az éjjelen is legalább meg kell próbálnia több tucat nősténnyel párosodni. Tele van új parazitafajokkal, de a jelek szerint ez mit sem csökkenti lelkesedését. Felsóhajtok, és visszateszem őt a csapdába, aztán kiengedem az ágra, amelyen elkaptuk. Ha beszélni tudna, elsőként azt kérdezném meg tőle, hogy egy ötfokú skálán mennyire érzi magát betegnek, és hány utóda van.

Nem árt észben tartani, hogy a biológiában a miért kérdésre nem csak egyetlen válasz létezik. A biológia számos, ugyanazzal a témával foglalkozó tudományágat fed le, és különösen a betegségekhez hasonló széles körű kutatási tárgyak igénylik azt, hogy a kérdésekre is több különböző szemszögből válaszoljunk. Ebben a könyvben az evolúciós miértek állnak az előtérben. Ebből a nézőpontból válaszolok a kérdésre, melyet feltettem: azért vannak fertőző kórokozók, mert nyitva áll számukra a lehetőség, hogy a gazdafajaik egyedeiből az életükhöz és a szaporodásukhoz szükséges erőforrásokhoz jussanak.

A miért kérdés persze mechanikusabb is lehet: melyek azok a tulajdonságok, melyek bizonyos élőlényeket kórokozókká tesznek? Ilyenkor azt nézzük, mi történik molekulaszinten: a kórokozók struktúrái reakcióba lépnek a mi struktúráinkkal, végeredményként pedig olyan fiziológiai helyzet alakul ki, amelyet betegségnek nevezünk. A paraziták behatolnak a testünkbe, és a maguk javára fordítják például szervezetünk egyes sejtjeit azzal, hogy elpusztítják az anyagokat, melyekhez hozzájutnak. A vírusok behatolnak a sejtjeinkbe, foglyul ejtik azok működési mechanizmusait, és végül elpusztítják a sejteket. Előfordulhat, hogy a baktériumok mérgező anyagokat, toxinokat termelnek, amelyekre reagál a testünk. Maga a betegség számos különféle módon kialakulhat. Nem mindig csak a paraziták tulajdonságairól van szó, a betegségre való reagáláskor az ember saját immunvédekezése is pusztító hatással lehet a testre. Ez a kötet azonban nem megy a mechanikus szintre. Az evolúciós és a mechanikus szint persze nem független egymástól, és esztelenség is lenne azt állítani, hogy a biológia két egymástól független szint magyarázataiból áll, ezért szükség esetén a mechanikus szintet is figyelembe vesszük a kérdéseknél. Mindig érdemes azonban észben tartani, hogy a biológia különböző részterületei ugyanarra a kérdésre nagyon is eltérő válaszokat adhatnak.

Nem fogok gyógyszereket ajánlgatni a betegségek kezelésére, hanem elvontabb értelemben kínálok orvosságot. Elmondom, hogyan foghatjuk vissza a betegségek számát, pontosabban annak növekedését. Ez az ökológus és az evolúcióbiológus legsajátabb szakterülete: mely tényezők hatnak a paraziták fejlődésére, hogyan keletkeznek új parazitafajok, és miként változnak a parazitaközösségek.

Az evolúcióbiológia egyedülálló a természettudományok között, mert a történelem jelentősen befolyásolja az evolúció értelmezését. Az esetek többségében úgy tudjuk a legjobban vizsgálni az evolúció törvényszerűségeit, ha megnézzük, mi történt: milyen fajok léteztek, és hogyan változtak. Így hát mielőtt a betegségek jövőjét elemeznénk, tekintsünk bele az emberi betegségek evolúciós történetébe! A történelem számos tanulsággal szolgál arról, hogyan keletkeznek és tűnnek el végleg betegségek.

Köszönetnyilvánítás

Ez a kötet nem jött volna létre, ha a férjem, Teemu Leminen nem sürgette volna olyan régóta. Laura Haapala szintén hozzájárult a könyv megszületéséhez, és ő volt az, aki összehozott a kiadómmal. Gyakran elhangzik, hogy kutatói körökben nem becsülik eléggé a tudománykommunikációt. Én magam azonban számos kollégámtól pozitív visszajelzést kaptam azon törekvéseimmel kapcsolatban, hogy a tudományos eredményeket könnyen emészthető formában tálaljam.

A könyv első vázlatához Hannu Pietiäinen, az ökológia adjunktusa fűzött alapos megjegyzéseket. Mellette Lotta Aarikka, Mari Huupponen, Inkeri Lokki, Jukka Ruukki és Emma Vitikainen olvasták különböző fázisokban a szöveget; hálás vagyok a megjegyzéseikért és a tőlük kapott biztatásért. A kötet készítése során számos tudományos hírt és több száz kutatást olvastam el, és rengeteg kérdést tettem fel kutatóknak. Köszönöm Jani Anttilának, Mikael Forteliusnak, Heikki Henttonennek, Marja Isomursunak, Tuomas Kankaanpäänek, Anu Kantolának, Heidi Kinnunennek, Osmo Kontulának, Hanna Nohyneknek és Barbara Tschirrennek.

A madagaszkári terepmunka kétségkívül életem egyik kimagasló pontja volt, hálás vagyok a Centre ValBio kutatóállomásnak és személyzetének ezért az élményért. E sorok írásakor a Zürichi Egyetemen dolgozom kutatóként, ahol a Lyme-kór és más kórokozók dinamikáját vizsgálom vöröshátú erdei pockokban és kullancsokban. Kutatócsoportom tagjaival számos beszélgetést folytattam a kötetben tárgyalt témákról, és sok jó ötletet kaptam tőlük. A Finn Kulturális Alap a Postdocpool révén támogatta munkámat; a finanszírozás részben ennek a könyvnek a megírását is lehetővé tette.

Ez utóbbihoz emellett a Tudásdisszeminációs Tanácsadó Testülettől és az Alfred Kordelin Alapítványtól kaptam anyagi támogatást, amely lehetővé tette, hogy teljes időmet erre a tevékenységre fordítsam. A kötet jelentős része a Maj és Tor Nessling Alapítvány Nessling Nest munkaterében született. A könyv írásakor ismertem meg a frissen alapított One Health Finland szervezetet, amely segítette a kötetben említett globális egészségszemlélettel kapcsolatos gondolatok finomítását.

Míg a disszertációm elsősorban a világ legcukibb állatainak, az egérmakiknak szóló szerelmi vallomás volt, ennek a kötetnek a fókusza és erőforrása tágabban Madagaszkár. Ez az az ország, ahol ráébredtem a környezetváltozás kiterjedtségére, láttam, milyen hatással van a vadállatokra, és átéltem, ahogy mindez az erdő szélén lakó emberek hétköznapjaiban megnyilvánul. Madagaszkár – sajnos – egy hatalmas terepkísérlet arról, hogyan fog megváltozni az ember betegségeinek köre, miközben a környezet és az emberi közösségek ugyanúgy változnak. A helyenként nem létező egészségügyi ellátás, a végtelen szegénység és a lakosság sérülékenysége miatt a madagaszkáriak a bőrükön fogják megtapasztalni, milyen következményekkel jár ez a kísérlet – melynek hátterében mindannyian ott állunk. Így hát azt remélem, hogy ennek a kötetnek az olvasói is áldoznak majd egy-egy gondolatot és remélhetőleg némi pénzt is Madagaszkárnak. Finnországban például a Finn Természetvédelmi Szövetség Manondroala és Torotorofotsy projektjei, valamint a Dodo Tany Maitso projektje végez fejlesztési együttműködést az országgal. A nemzetközi szervezetek közül a Madagascar Fauna and Flora Groupot és a Groupe d’étude et de recherche sur les primates de Madagascart (GERP) ajánlom.

További információk és kiegészítések
az egyes fejezetekhez

Általános megjegyzések

Finnül viszonylag keveset írtak eddig az élősködőkről és a betegségekről. Doktori témavezetőm, Juha Laakkonen az Ekologinen parasitologia című kötetében (2008, Gaudeamus, Helsinki) sorra veszi a témakör alapvető fogalmait. Heikki S. Vuorinen orvostörténész könyve, a Tauti(n)en historia (2002, Vastapaino, Tampere) finn szempontból is áttekinti a betegségek történetét. Mindkét mű fontos forrásomul szolgált, különösen a szókincs és a finn betegségtörténet vonatkozásában.

A parazita- és a kísérő fajokról szóló angol nyelvű ismeretterjesztő kötetek közül jó szívvel ajánlom Carl Zimmer Parasite Rex (2001, Atria Books, New York, USA) és Ed Yong I Contain Multitudes (2016, The Bodley Head, London, UK) című művét.

A finn Nyelvi Iroda útmutatásai alapján a betegségek nevét kis kezdőbetűvel írjuk, kivéve, ha az elnevezés személy- vagy földrajzi néven alapul. A vírusok elnevezésére azonban ez nem teljesen igaz, mivel az útmutatás szerint kis kezdőbetűvel írhatjuk azon vírusneveket, amelyek „előtagja finn szempontból nem felismerhető tulajdonnév”. Eszerint tehát a Puumala-virus nagy, az ebolavirus kis kezdőbetűvel írandó finnül. Nemzetközi szinten igyekeznek szakítani azzal a gyakorlattal, hogy a kórokozókat földrajzi nevekről nevezzék el, így a vírusnevek egyre gyakrabban hosszúak, és általában a rövidítésükkel említik őket. A rövidítések nagy és kis kezdőbetűvel egyaránt írhatók, tehát a sars-koronavirus és a SARS-koronavirus egyaránt helyes. A finn helyesírás azonban meglehetősen nehezen illeszkedik a vírusok tudományos elnevezésének gyakorlatához. Erről éppen az ebolavírus kapcsán írtam a blogomban: tiede.fi/.

Ennek a kötetnek a névanyaga a Birdlife Suomi listáján szereplő finn madárneveket (nimisto.birdlife.fi/) és az Emlősnevezéktani Bizottság által a világon élő emlősfajok elnevezésére vonatkozó ajánlását követi. Kivételt jelentenek ez alól az egérmakik, mivel a nevezéktani munka alapját mindössze három egérmakifaj jelentette, melyek a rottamaki (Microcebus coquereli, Coquerel-törpemaki), az isohiirimaki (M. murinus, szürke egérmaki) és – az általam kutatott faj – a pikkuhiirimaki (M. rufus, vörös egérmaki) elnevezést kapták. A megoldás nem bizonyult túlontúl időtállónak, mivel manapság huszonhárom makifajt ismerünk, melyek körében a fent említett három mind a közepes testméretűek közé tartozik. Így aztán az M. rufust tükörfordítással ruskohiirimakinak fordítottam. Az egérmakik rokoni kapcsolatairól többek között a The Dwarf and Mouse Lemurs of Madagascar kötetben (2016, eds. Shawn Lehman, Ute Radespiel & Elke Zimmermann, Cambridge University Press, Cambridge, UK) lehet olvasni.

BEVEZETÉS – A fertőző betegségek és az élősködők az evolúcióbiológia szemszögéből

Madagaszkár természettörténetét három tényező alakította: az ember, a világ többi részétől való elszigeteltség és a csak nagyon nehezen előre jelezhető időjárás. Míg a Föld más területein az esős évszak naptári pontossággal esős évszak lesz, addig Madagaszkáron az esős évszak kezdetében és a csapadék mennyiségében nagy különbségek vannak. Ez az állatok és az emberek részéről is megkövetelte az alkalmazkodást. Manapság is előfordulnak időnként éhínséges évek, ha az évről évre beköszöntő esőzés elmarad.

Az Afrika kontinentális részétől való elválás lehetővé tette, hogy Madagaszkáron változatos őshonos fajállomány jöjjön létre. A sziget az emlősök kialakulása előtt szakadt el az afrikai szárazföldtől, így valószínűleg mind a négy Madagaszkáron őshonos emlőscsoport – melyek sehol máshol nem fordulnak elő – valamiféle fatörzsön ringatózva érkezett oda: elsőként 50 millió évvel ezelőtt a főemlősök, belőlük fejlődtek ki a makik; utána 35 millió évvel ezelőtt a rovarevők, melyeket napjainkban a tanrekek képviselnek; végül pedig nagyjából egy időben, 25 millió évvel ezelőtt a cibetmacskafélék, melyekből a madagaszkári mongúzok önálló alcsaládja kifejlődött, és a rágcsálók, amelyek helyi változatát madagaszkári ugrópatkánynak nevezik. Az ember viszont csak 2000 évvel ezelőtt érkezett a szigetre. A lakosság zöme, ahogy a szigeten beszélt nyelv, a malgas is Ázsiából, közelebbről Tajvanról származik. A jelek szerint Madagaszkár első lakosai is Ázsia felől érkeztek, mivel a Mozambiki-csatorna tengeri áramlata olyan erős, hogy rendes vitorlás hajó nélkül lehetetlenség rajta átkelni.

Madagaszkár természettörténetét a The Natural History of Madagascar című vaskos kötet (2004, eds. Steven Goodman & Jonathan Benstead, University of Chicago Press, Chicago, USA) tárgyalja, mely ennek a könyvnek a megírásakor is jelentős segítséggel szolgált. A biológusok számos memoárt és ismeretterjesztő művet is írtak a szigetről. Személyes kedvenceim közé tartozik Alison Jollytól a Lords and Lemurs (2004, Houghton Miffin Harcourt, New York, USA) és Peter Tysontól a The Eighth Continent (2000, William Morrow, New York, USA). A finn kutatók közül Ilkka Hanski írt madagaszkári útjairól a Viestejä saarilta (2011, Gaudeamus, Helsinki) és a Tutkimusmatkoja saarille (2016, Gaudeamus, Helsinki) című könyveiben.

1. Miért vannak fertőző betegségek?

A megalomán biológusok egyik hobbija annak megbecsülése, hány faj él a Földön. Ugyanígy a megalomán parazitakutatók is meg akarják becsülni a világ élősködőfajainak számát. Az az állítás, hogy a Földön élő fajok több mint fele parazita, elsőként Donald Windsor „Most of the species on Earth are parasites” (1998, Intl J Parasitology 28:828–830) című cikkében szerepelt leírva. Frissebb becslés található például a „Homage to Linnaeus: How many parasites? How many hosts?” című cikkben (2008, Dobson, Lafferty, Kuris, Hechinger & Jetz, PNAS 105:11482–11489).

A Jonathan Swift-idézet az On Poetry: a Rhapsody című, 1733-as verséből származik.

Az Ilkka Hanski kutatócsoportja által végzett széles körű vizsgálatoknak hála az ålandi réti tarkalepke és parazitái életciklusát jól ismerjük. A parazitaláncokhoz jó bevezetőül szolgál például Maaria Kankare Phylogeny and host associations of Cotesia parasitoids attacking checkerspot butterflies című 2004-es vagy Christelle Couchoux Parasitoid foraging behaviour in a competitive environment című 2013-as doktori disszertációja.

A vírusok egy része úgynevezett virofág, azaz más vírusokon élősködik. Ez azonban valójában nem olyan, mint az élőlények élősködése, mivel a virofágnak a szaporodáshoz a gazdavírus mellett egy élő sejtre is szüksége van, melybe a gazdavírussal együtt behatolhat. Bizonyos szempontból azonban parazitizmus, mivel egyes virofágok megakadályozzák a gazdavírus szaporodását. A virofágokról további tudnivalók találhatók például az „A classification system for virophages and satellite viruses” című cikkben (2016, Arch Virol 161:233–247).

Az élősködés

Az egérmakikról viszonylag keveset írtak, de Sylvia Atsalis az A Natural History of the Brown Mouse Lemur című kötetben (Pearson Education, Upper Saddle River, USA) összegyűjtötte a 2007-ig lezajlott kutatásokat.

A kísérleti állatok elnevezéséről régóta folyik a tudományos vita. A kutatóktól objektivitást várnak el, és az egyedek elnevezését gyakran érte az a vád, hogy ennek az objektivitásnak a feladását jelenti. A kísérleti állatok elnevezése könnyen antropomorfizmusként, az állatok megszemélyesítéseként értelmezhető. Ez a vita azonban kezd elülni: engem magamat sohasem ért kritika a makik elnevezése miatt. Nekem nem okozott problémát a kísérleti állataim elnevezése, mert úgy vélem, ez megkönnyíti az esetleges személyiségek elkülönítését. A kutatásom mindenesetre méréseken alapul, és a kísérleti állataim neve nem befolyásolja, milyen súlyú az adott példány ürüléke, mekkora a farkának a körmérete, vagy hogy milyen szekvenciát köpnek ki a kutatóeszközeim a férgeiről. Remélhetőleg.

Az ökológiai kölcsönhatásokat jól bemutatja a valamivel régebben megjelent Ekologia című kötet (2003, toim. Ilkka Hanski ym., WSOY, Helsinki).

Ökoszisztéma az emberben

Az emberben élő baktériumok mennyiségének megbecsülése régi kihívás. Sokáig azt mondták, hogy a szervezetünkben tízszer annyi a baktériumsejt, mint amennyi az emberi, de ez a becslés nem alapult észszerű kutatási adatokon. A legutóbbi és leginkább hihető becslést a „Revised Estimates for the Number of Human and Bacteria Cells in the Body” című cikkben (Sender et al. 2016: Plos Biology 14:e1002533) publikálták.

A széklet állagának meghatározására vonatkozó Bristol-skálát a „Stool Form Scale as a Useful Guide to Intestinal Transit Time” című cikkben (Lewis & Heaton, 1997: Scand J Gastroenterol, 32:920–924) írták le.

A különféle paraziták gyakoriságáról ebben a kötetben alapvetően a WHO becslései alapján írtam, melyek itt érhetők el: who.int/.

A száj mikrobái tekintetében rendszerint a Duodecim által hozzáférhetővé tett Terveyskirjasto adatait használtam (terveyskirjasto.fi).

Scott Gilbert cikke, az „A Symbiotic Way of Life: We Have Never Been Individuals” (2012, Q Rev Biol, 87:325–341) észbontó olvasmány a parazitológiában elmélyedő biológus számára.

A finn iskolai biológiaoktatásban régóta a két faj közeli, mindkét fél számára előnyös kapcsolatát nevezik szimbiózisnak. Az ökológiában azonban manapság már szimbiózis alatt két faj bármiféle kapcsolatát értjük, mivel mostanra kiderült, hogy kevés az olyan faj, amely színtisztán hasznos. A szimbiotikus fajok az evolúció tekintetében továbbra is eltérnek azoktól a fajoktól, melyek kapcsolata távolabbi, mivel ezek általában koevolválnak, azaz együtt fejlődnek. Két faj mindkét fél számára előnyös kapcsolatára a mutualizmus kifejezést használjuk.13

A genetika alapjairól gyér a finn nyelven elérhető tananyag, de a Utah-i Egyetem oktatóportálja révén meg lehet ismerkedni például a szekvenálással. A honlap elérhetősége: genetics.utah.edu/.

Kárból haszon

Az evolúcióelmélet alapjait jó összefoglalja például Ernst Mayr kötete, az Evoluutio (2003, WSOY, Helsinki)14, valamint Hanna Kokko és Katja Bargum könyve, a Kutistuva turska (2008, WSOY, Helsinki), amely mókás példákkal illusztrálja is.

Azt, hogy a világ különböző részein mennyi az amiláz gén másolatainak száma, George Perry és társai vizsgálták „Diet and the evolution of human amylase gene copy number variation” című cikkükben (2007, Nat Genet. 39:1256–60). Röviden: minél több keményítőt tartalmaz egy adott területen az emberek étrendje, annál több kópiája lehet a génnek. Az európai hátterű észak-amerikaiaknál akár tizenöt is lehet.

A laktóztolerancia evolúcióját nagyon sokat kutatták. Jó általános összefoglaló olvasható róla például az „Archaeology: The milk revolution” című cikkben (2013, Nature, 500:20–22).

Ahhoz, hogy fogalmat tudjunk alkotni az evolúciós korlátokról (angolul: constraints), a legjobb, ha megismerkedünk az evolúciós fejlődésbiológiával, vagyis az evo-devóval. A témában írt legjobb ismeretterjesztő mű Sean B. Carroll kötete, az Endless Forms Most Beautiful (2005, W. W. Norton, New York, USA).

A vándorgalamb és a ma élő sávosfarkú galamb tetvének neve Columbicola extinctus. A faj újraleírása a „Taxonomy of New World Columbicola” című cikkben olvasható (Clayton & Price, 1999, Ann Ent Soc Am 92:675–685).

A tobai tűzhányó a jelek szerint végső soron elhanyagolható palacknyaknak bizonyult az emberiség történetében. Valószínűleg nagyobb jelentőséggel bírt az, hogy a jégkorszakok idején az élőhelyek feldarabolódtak, és az emberi populációk elszigetelődtek egymástól. Az ember őstörténetéhez (és az emberi evolúció kutatásához) jó bevezetőt ad Chris Stringer Vain yksi jäi – Miten meistä tuli ainoa ihmislaji (2014, Gaudeamus, Helsinki)15 és Svante Pääbo Neandertalilainen (2016, Art House, Helsinki)16 című műve.

A refúgiumok jelentős mértékben befolyásolták az európai fajok elterjedését. A jégkorszakot követően szinte az összes európai faj vagy a nyugati útvonalon terjedt szét a kontinensen, Spanyolországból, vagy a középső útvonalon, az Alpok valamelyik peremét követve Olaszországból, vagy pedig a keleti útvonalon, a Balkán-félszigeten keresztül. A témát például a „The genetic history of Ice Age Europe” című cikk (2016, Nature 534:200–205) dolgozza fel az ember szempontjából.

A kórokozó képesség evolúciója igen kutatott téma, és ebben a kötetben is többször tárgyalom. Sokoldalúan közelíti meg Paul Schmid-Hempel könyve, az Evolutionary Parasitology (2011, Oxford University Press, Oxford, UK).

A baktériumok és gazdafajaik közötti evolúciót jól feltérképezi Joel Sachs és társai cikke, az „Evolutionary transitions in bacterial symbiosis” (2011, PNAS, 108:10800–10807).

Jön a betegség – vagy nem

Az epidemológia történetének átfogó bemutatását adja az Eras in Epidemiology című kötet (Susser & Stein, 2009, Oxford University Press, New York, USA). Finnül Heikki S. Vuorinen Taudit, parantajat ja parannettavat című könyvében (2010, Vastapaino, Tampere) olvashatunk az orvostudomány történetéről. John Snow eredeti kutatása, az On the Mode of Communication of Cholera (1849, J. Churchill, London, UK) elérhető az interneten (nlm.nih.gov/ – PDF).

Virpi Lumma rengeteg vizsgálatot végzett az életszínvonallal és a szaporodással kapcsolatban. Kutatásai elsősorban Finnországra koncentrálnak, míg Gambiában rövidebb időtávra vonatkozóan derítették fel az életszínvonal emelkedésének hatásait. Erről a „The Demographic Transition Influences Variance in Fitness and Selection on Height and BMI in Rural Gambia” című cikkben olvashatunk (Courtiol et al., 2013, Curr Biol 23:884–9).

A táplálék mennyiségének hatását bemutató legdrámaibb kutatást Hollandiában végezték, a második világháború okozta éhínség következményeiről. A normandiai partraszállást követően egyre kevesebb élelmiszer-szállítmány jutott az országba, ráadásul a megszálló nácik az 1944 őszén a hollandok által szervezett vasúti sztrájk miatti bosszúként megakadályozták az állam nyugati részébe irányuló élelmiszer-szállítást. Ezt egy rendkívül hideg tél követte, amely a szállítmányok vízi úton történő célba juttatását is ellehetetlenítette. Az élelmiszer-ellátás csak azután normalizálódott, hogy a szövetségesek 1945 tavaszán kiűzték a náci megszállókat az országból. Becslések szerint 4,5 millióan éheztek. Az utánkövetéses vizsgálatokból kiderült, hogy az akkor várandós nők gyermekei az átlagosnál jóval gyakrabban szenvedtek úgynevezett civilizációs betegségekben, mint például elhízásban, cukorbetegségben, valamint szív- és érrendszeri betegségekben. A kutatásról további információk például a „Prenatal undernutrition and cognitive function in late adulthood” című cikkben érhetők el (2010, Rooij et al., PNAS 107:16881–6).

Az éhezés hatásai generációkon is átnyúlhatnak: minden nő petesejtjei már az anyja terhessége idején kialakulnak. Más szóval: annak a petesejtnek az életútja, amelyből születtünk, a nagyanyánkban vette kezdetét. Az úgynevezett epigenetikus változások arra a mechanizmusra utalnak, amellyel nagyanyánk élete kihatással lehet saját egyedfejlődésünkre.

A koleráról és a kolerabaktérium működési módjáról jó tudományos publikáció a Cholera (Harris et al., 2012, Lancet 379:2466–2476), a székletátültetésről pedig Arkkila és társai „Ulosteensiirto Clostridium difficile -infektion hoitona” című cikkében találhatók további információk, igen érzékletes illusztrációkkal kiegészítve (2013, Duodecim, 129:1671–9).

Testünk megvéd az élősködőktől

A makik jelentik a főemlősök egyetlen olyan csoportját, amelyben a nőstények a dominánsak a hímekkel szemben. Ez azt jelenti, hogy a táplálékért, a párosodásért vagy a fészeknek való zugért folytatott küzdelemben a hímek mindig alávetik magukat a nősténynek. A jelenség mögött a madagaszkári éghajlat bizonytalansága állhat (Wright, 1999, „Lemur Traits and Madagascar Ecology: Coping with an Island Environment”, Am J Phys Anthropol 29:31–72).

A láz érdekes jelenség, és kevéssé ismerjük az okait. Általában véve azonban úgy tűnik, hogy minden élőlényre jellemző mechanizmus, és ha a változó testhőmérsékletű állatok, mint például a legyek, elkapnak valamilyen fertőző betegséget, a jelek szerint igyekeznek belázasodni. Jó, még ha valamivel régebbi bevezetést is ad a témához a „The role of fever in the infected host” című cikk (Hasday et al., 2000, Micr Infect 2:1891–1904).

Végtelen fegyverkezési verseny

Leigh van Valen az „A New Evolutionary Law” című cikkében írta le a Vörös királynő-hipotézist (Evolutionary Theory 1:1–30). A fekete dáma elméletét Morris és társai fogalmazták meg „The Black Queen Hypothesis: Evolution of Dependencies through Adaptive Gene Loss” című cikkükben (2012, mBio, 3:e00036–12).

A betegséghez ketten kellenek

Napoleant nem én neveztem el, így hát fogalmam sincs, miért a-val írják a nevét. Megtartottam azonban ezt az alakot, még ha minden egyes alkalommal problémákat is okoz, amikor egy cikkben vagy egy könyvben szerepeltetni akarom a nevét. A szerkesztők rendre kijavítják Napoleonra.

Nikolaas Tinbergen négy kérdése különféle biológiai kérdésfeltevéseket ír le. Evolúciós (Hogyan alakult ki és milyen előnnyel jár egy adott tulajdonság?) és proximális (Miként működik és hogyan fejlődik az egyedfejlődés során egy adott tulajdonság?) kérdésekre oszthatjuk őket. Tinberg sablonja nem mentes a problémáktól, és még inkább félrevezető Ernst Mayr proximális és ultimális okokra történő csoportosítása, de segítenek annak megértésében, hogy ugyanarra a kérdésre a biológia többféle válasszal is szolgálhat. Tinbergen az „On aims and methods of ethology” (1963, Zeitschrift für Tierpsychologie 20:410–433) című cikkében fogalmazta meg kérdéseit. Arról, hogy Ernst Mayr hogyan értelmezte a biológia filozófiáját, többek között a Biologia – elämän tiede (1999, Art House, Helsinki)17 című kötetében lehet olvasni. Mayr inkább (egyetemi intézmény)politikai okokból, semmint a valóság alapján osztotta ultimális és proximális okokra a biológiát. Az erre vonatkozó kritikákat jól összefoglalja David Haig cikke, a „Proximate and Ultimate Causes: How come? and What for?” (2013, Biol Philos 28:781–786).

2. Honnan származnak
a fertőző betegségek?

A fajok meghatározása az evolúcióbiológia egyik örök problémája. A fajmeghatározás nehézségeiről jó további olvasnivalóul szolgált például Mayr fent említett könyve, a Biologia – elämän tiede, még ha olvasása közben észben is kell tartani, hogy a biológiai fajmeghatározás Mayrtól ered. Az emlősfajok életkorával alaposabban Liow és társai „Higher origination and extinction rates in larger mammals” című cikke segítségével lehet alaposabban megismerkedni (2008, PNAS 105:6097–6102).

Az emberi evolúció kutatása szempontjából a fajmeghatározás nemcsak nehéz, hanem sokszor meddő is. A különféle fosszíliákat van értelme szerkezetük alapján különböző típusokba sorolni, ám a valódi biológiai fajokat nehéz elkülöníteni. Svante Pääbö evolúciógenetikus csoportja például egyáltalán nem emberi fajokról, hanem populációkról beszél.

Hogyan kerül a parazita az emberbe?

A paraziták fejlődési ciklusaival például az Amerikai Járványügyi Hatóság honlapján lehet megismerkedni, ahol számos érthető illusztráció található a folyamatról: cdc.gov/parasites.

A juh lándzsásmételye okozta fertőzés a parazita fejlődési ciklusa miatt emberek körében ritka. Finnországban is előfordultak azonban olyan esetek, amelyekben nem hőkezelt hangyákat fogyasztó emberek fertőződtek meg.

Az, hogy milyen jelentősége volt az étel hőkezelésének az emberi evolúció során, vitatott téma. Richard Wrangham úgy érvel Catching Fire: How Cooking Made Us Human című könyvében (2009, Profile Books, London, UK), hogy az étel hőkezelésének feltalálása lehetővé tette a mai ember kialakulását, mivel így az étel sokkal táplálóbbá vált.

Az embernek természetesen számos olyan kísérő faja van, amely nem káros. A hasznos baktériumok általában az anyától erednek, és a szülés során kerülnek a csecsemőbe, így a vertikális fertőzés jóval fontosabb a bőr, a nyálkahártya és a bélrendszer kiegyensúlyozott mikrobaközösségének kialakulása szempontjából.

Megbízható élősködőink

A biofilmek által az antibiotikumok elé támasztott nehézségeket az „Antibiotic Resistance of Bacterial Biofilms” (Høiby et al., 2010, Intl J Antimicr Agents, 35:322–332) című cikk mutatja be.

A malária a HIV-nél hagyományosabb betegség abban az értelemben, hogy elsősorban gyerekek körében halálos. A HIV okozta morbiditás, azaz a megbetegedés jelentette teher, elsősorban a szubszaharai Afrika területén élő 25–50 év közötti nőkre összpontosul, akik halála jelentős mértékben átalakítja a társadalmat. A HIV-ből fakadó betegségteher nagy részét a nagyanyák viselik: ha a szülők fiatalon meghalnak, gyermekeik gondja általában a nagyszülőkre marad. Erről például a „Grandmothers’ productivity and the HIV/AIDS pandemic in sub-Saharan Africa” című cikkben olvashatók további információk (Bock & Johnson, 2008, J Cross-Cult Gerontol 23:131–145).

A betegségekből eredő teher sokféleképpen összehasonlítható: legtöbbször a halálozási rátát vetik össze, melyet az évente életüket vesztő emberek számáról alkotott becslésként jeleznek. Egy betegségnek azonban nem feltétlenül kell halált kiváltania ahhoz, hogy teherrel járjon. Számos fertőző betegség rokkantságot okozhat, mint például az elefantiázis vagy az előrehaladott Lyme-kór. Emellett sok olyan bántalom, melyből az emberek általában teljesen felépülnek, teherrel jár abban az értelemben, hogy elveszi az időt a betegeskedés. Az influenza például számottevő halálozási ok, ám különösen a munkaképes emberek betegségeként nagy a jelentősége, mert a betegszabadságok miatt gazdasági veszteséget eredményez. A DALY-egység igyekszik a „kieső” idő beszámításával a teher ezen különböző formáit figyelembe venni. Ebben az esetben természetesen a kisgyermekek halála válik a legdrágábbá.

Az ember szőrtelensége és a tetvek közötti kapcsolatra elsőként Markus Rantala mutatott rá. Pekka Nuorteva „Turkki ja hyönteiset ihmisen historiassa” címmel remek cikket írt a témában a Tieteessä tapahtuu lap 2002/6. számában.

A földművelés mindent megváltoztat

Nem árt észben tartani, hogy végső soron elég keveset tudunk az őskori emberi közösségekről. A kutatások leginkább arra mutatnak rá, hogy az emberek sokfélék, és hatékonyan alkalmazkodnak a különböző helyzetekhez.

A vélekedések szerint a vadászó-gyűjtögető csoportok kerülték egymást, ennek egyik bizonyítékát a Lewis és Clark expedíciója által tett megfigyelések szolgáltatják: az egymással harcban álló őslakos törzsek közötti területen jóval gazdagabb vadállomány élt, ami feltehetően abból fakadt, hogy azon a környéken a törzsek nem mertek vadászni. További információk a „War Zones and Game Sinks in Lewis and Clark’s West” (Martin & Szuter, 1999, Cons Biol 13:36–45) című cikkben olvashatók.

A patkány hozza a betegséget

A 14. századi nagy pestisjárványt kiváltó kórokozó meghatározása sokáig misztikus feladatnak bizonyult. Az első biztos azonosításáról a „Molecular identification by ’suicide PCR’ of Yersinia pestis as the agent of Medieval Black Death” című cikkben számoltak be (Raoult et al., 2000, PNAS, 97:12800–3.).

A pestis madagaszkári dinamikájáról az „Understanding the Persistence of Plague Foci in Madagascar” című cikkben olvashatunk (Andrianaivoarimanana et al., 2013, Plos Negl Trop Dis 7:e2382).

Az ujját elveszítő férfi többek között a Guardiannek számolt be a történetéről („I caught the plague from my cat”, 2014. 01. 31.).

3. Miért van az embernek
ilyen sok fertőző betegsége?

Hosszú élet, nagy méret

Az állandó és a változó testhőmérséklet félrevezető fogalmak. Az iskolában azt tanítják, hogy a madarak és az emlősök állandó, a többi állat pedig változó testhőmérsékletű. A valóság természetesen nem fekete-fehér: számos emlős és madár képes a környezet szerint szabályozni testhőmérsékletét. A kolibrik és a denevérek például ideiglenesen csökkenteni tudják azt – ahogyan az egérmakik is. Finnországban télen sok amúgy állandó testhőmérsékletű állat hőtermelése a hibernációig vagy a téli álomig csökken. Másrészt sok változó testhőmérsékletű állat testhőmérséklete nagyon is állandó: a tenger mélyén élő halak például viszonylag állandó 4 fokos hőmérsékletben töltik az életüket. Számos változó testhőmérsékletű állat szabályozni is tudja a hőmérsékletét: a rovarok és a csúszómászók sütkéreznek a napon, míg a poszméhek és a tonhalak az izmaikkal képesek növelni a maghőmérsékletüket.

Zsong a város

Tíz évvel a kezdetleges kutatásom után futottam bele, hogy egy belga kutatócsoport elvégezte pontosan ugyanazt a kutatást, pontosan ugyanazzal a hangyafajjal: „Who brings out the dead? Necrophoresis in the red ant, Myrmica rubra” (Diez et al., 2013, Anim Behav 86:1259–1264).

A kínaiak betegségtörténete kevésbé kutatott téma, mint az európaiaké. Kár, mert nagyon is előfordulhat, hogy sok betegség a kínai nagyvárosokban keletkezett, és onnan jutott át a kereskedelmi kapcsolatok révén Európába. A kutatások azonban gyors tempóban bővülnek. Az „Early evidence for travel with infectious diseases along the Silk Road” (Yeh et al. 2016, J Arch Sci Rep 9:758–764) című cikk például leírja, hogy a selyemutat övező 2000 évvel ezelőtti illemhelyek maradványai számos nem helyi parazitát tartalmaznak.

A garumnak a széles galandférgek terjesztésében betöltött szerepére vonatkozóan nincs közvetlen bizonyíték. A garum igen sós, és a galandférgek petéi nem bírják a túl sós környezetet, így lehetséges, hogy a széles galandférgek nem maradtak volna életben benne. A mártás összetétele azonban széles skálán mozog, így előfordulhat, hogy az olcsóbb változatok sótartalma olyan alacsony, hogy megélnek benne a peték.

A kanyaró fajképződéséről további olvasmányt kínál az „Origin of measles virus: divergence from rinderpest virus between the 11th and 12th centuries” (Furuse et al., 2010, Virology Journal 7:52).

A kolera népszerű téma a szépirodalomban. A két legismertebb példa Thomas Mann Halál Velencében és Gabriel García Márquez Szerelem kolera idején című műve. A viktoriánus korszak irodalmában azonban, amikor a járványok a leginkább tomboltak, a kolera nem sűrűn jelent meg. Nem tartották esztétikus betegségnek, nem úgy, mint a tüdőbajt, amely akkortájt jóval trendibb bántalomnak számított.

A városok problémáit nem csak a betegségek jelentették. A 18. századi Londonban például az úgynevezett „ginjárvány” szedett áldozatokat, amikor is az olcsó gin miatt katasztrofális mértékben megnövekedett az alkoholizmus. Erről Pekka Heikura „Halpa gini ja sosiaalinen katastrofi 1700-luvun alun Lontoossa” (2003, Tieteessä tapahtuu, 21/5) című kitűnő cikkében olvashatunk.

Az ágyi poloskák evolúciójáról szól a „Host association drives genetic divergence in the bed bug, Cimex lectularius” (Booth et al., 2015, Molecular Ecology 24:980–992) című cikk.

A városiasodás és a betegségek kapcsolatáról több átfogó tanulmány is született. Különösen Nancy Tomes kötetét, a The Gospel of Germst ajánlom (1999, Harvard University Press, Cambridge, USA), amely a 19. századi betegségterhet térképezi fel, és azt, ahogyan a baktériumokról mint kórokozókról alkotott felfogás előremozdította a helyzet javulását.

Nehéz kideríteni, mikor használta Wendy Orent először a betegséggyár-hasonlatot, de legalábbis a Discover folyóiratban megjelent „The Big, Overlooked Factor in the Rise of Pandemics: The Human Vector” (2012/3) című cikkben bemutatta a gondolatot.

Ugrálnak a betegségeink

A paraziták fajképződését sokat kutatták (lásd például a „Speciation in parasites: a population genetics approach” című cikket [Huyse et al., 2005, Trends Parasitol 21:469–475]). Korábban úgy vélték, hogy a paraziták elsődleges fajképződési módszere a gazdaszervezet követése: amikor a gazdaszervezet önálló fajjá válik, akkor a paraziták is ezt teszik. Sok ektoparazita így működik. Ma már tudjuk, hogy számos parazitával az is előfordul, hogy „véletlenül” sodródik új gazdaállatba, és a gazdák és a paraziták családfája nem mindig feleltethető meg egymásnak.

A HIV eredeti forrásairól a „Direct evidence of extensive diversity of HIV-1 in Kinshasa by 1960” (Worobey et al., 2008, Nature 455:661–664) és a „The early spread and epidemic ignition of HIV-1 in human populations” (Faria et al., 2014, Science 346:56–61) című cikkekben lehet olvasni.

A forrás- és a nyelő populációk együttesen alkotják a metapopulációt. Ilkka Hanski az 1999-es Metapopulation Ecology című kötetében írt erről a témáról (Oxford University Press, Oxford, UK), amely jól összefoglalja a metapopuláció fogalmának kezdeti szakaszait, valamint a forrás- és nyelő populációk működésére vonatkozó alapvető tudnivalókat.

A nagy vitát kiváltott vadászgörényinfluenza-kutatásokat az „Experimental adaptation of an influenza H5 HA confers respiratory droplet transmission to a reassortant H5 HA/H1N1 virus in ferrets” (Imai et al., 2012, Nature 486:420–428) és az „Airborne Transmission of Influenza A/H5N1 Virus Between Ferrets” (Herfst et al., 2012, Science 336:1534–1541) jelentették. A vita történeti hátterét a „Gain-of-Function Research and the Relevance to Clinical Practice” című cikkben világították meg (Kilianski et al., 2016, J Infect Dis 213:1364–1369). Az említett publikációk jó képet adnak a nyilvános kutatásokról, de azt természetesen nem tudjuk, miféle kutatásokat végeznek a biológiai fegyvereket kutató laboratóriumokban.

Azokat a laboratóriumokat, ahol esetleges kórokozókat vizsgálnak, a biztonsági intézkedések alapján négy osztályba sorolják: BSL-1–BSL-4. A legveszélyesebb fajokat, mint például a Lassa-lázat és a szintén a vérzéses lázak közé tartozó ebolát, BLS-4 szintű laboratóriumokban kutatják. Finnországban nincs ilyen osztályba sorolt laboratórium, a legközelebbi a Stockholmhoz közeli Solnában, a svéd Népegészségügyi Hatóság létesítményében található. David Quammen könyve, a Spillover igen érzékletesen mutatja be egy olyan BSL-4 szintű laboratórium működését, ahol az ebolát kutatják (2012, W. W. Norton & Company, New York, USA).

Az ember saját bántalmai

Az emberek és a főemlősök között terjedő betegségek kutatásának jellemző célpontjai a gorillák, mivel folyamatos kapcsolatban állnak az emberrel. Az első komoly bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy az emberi betegségek átterjednek a gorillákra, a „Human Metapneumovirus Infection in Wild Mountain Gorillas, Rwanda” című cikkben mutatták be (Palacios et al., 2011, Emer Infect Dis 17:711–713). A főemlősturizmus fájó pontjairól a Primate Tourism című kötet is ír (eds. Anne Russon & Janette Wallis, 2014, Cambridge University Press, Cambridge, UK), melynek egy fejezete azt is tárgyalja, hogy a kórokozók mindkét irányban terjednek.

A fajok közötti versengést az élethez elengedhetetlen forrásokért, mint például a táplálékért, az élőhelyért vagy a párosodási partnerért, forráskompetíciónak nevezik.

Az emberi viselkedés és a paraziták sokfélesége

Az ember tetveinek fajképződéséről az „Unravelling the evolution of the head lice and body lice of humans” című cikkben lehet olvasni (Leo & Parker, 2005, Parasitol Res 98:44–47).

Finnországban a Népegészségügyi Hatóság vezeti az országos járványügyi regisztert, amely a különösen veszélyes fertőző betegségekre és a bejelentési kötelezettséggel járó betegségekre vonatkozó információkat tartalmazza. Ezeknek a betegségeknek a listáját a fertőző betegségekről szóló 786/1986 rendelet tartalmazza. Szintén a Népegészségügyi Hatóság vezeti az országos oltási regisztert, amely az átoltottságra vonatkozó országos és területi adatokat gyűjti.

Az orális szex terjedését Finnországban és az Egyesült Államokban egyaránt megfigyelték. Egyetlen kutatás sem hozta még összefüggésbe az orális szexet és a HSV-törzsek keveredését egymással, ám mind az orális szex terjedésére, mint a HSV dinamikájára vonatkozóan gazdag anekdotikus kutatási anyag áll rendelkezésre, a HSV tekintetében Finnországban például a „Trends in Herpes Simple Virus Type 1 and 2 Infection Among Patients Diagnosed With Genital Herpes in a Finnish Sexually Transmitted Disease Clinic, 1994–2002” (Kortekangas-Savolainen & Vuorinen, 2007, Sex Transm Dis 34:37–40), a szexuális szokásokra nézve pedig a Between Sexual Desire and Reality (Kontula, Publications of the Population Research Institute D49/2009, Helsinki), melynek különösen a 4. fejezete lényeges. Kontula kötete a finnországi szexuális szokások megváltozásának témájába is bevezet.

Új szempontból közelíti meg az egyre korábbivá váló pubertást az „Evo-devo of human adolescence: beyond disease models of early puberty” (Hochberg & Belsky, 2013, BMC Medicine 11:113), amely az evolúció és a fejlődéstan kontextusában vizsgálja a témát.

4. Miért van az, hogy egyes betegségek
veszélyesebbek másoknál?

A 2014 és 2016 közötti ebolajárvánnyal kapcsolatos legátfogóbb információkkal az Amerikai Járványügyi Hatóság honlapja szolgál: cdc.gov/.

Az új betegségek halálosak

A taínók történetét Irving Rouse dolgozta fel The Tainos: Rise and Decline of the People Who Greeted Columbus címmel (1992, Yale University Press, New Haven, USA). Az Újvilág első feketehimlő-járványának időpontjával kapcsolatban több teória létezik. Bartolomé de las Casas az 1518-as esztendőt javasolta. Erről a „Disease and the Depopulation of Hispaniola, 1492–1518” kínál további olvasnivalót (Cook, 1993, Col Latin Amer Rev 2:213–245). Az Újvilág „felfedezésének” következményeit Alfred Crosby foglalja össze a legátfogóbban Columbian Exchange: Biological and Cultural Consequences of 1492 című kötetében (2003, Praeger, Westport, USA). Az arra vonatkozó bizonyítékokat, hogy a szifilisz az Újvilágból került át a régibe, a „The Origin and Antiquity of Syphilis Revisited: An Appraisal of Old World Pre-Columbian Evidence for Treponemal Infection” vette végig (Harper et al., 2011, Am J Phys Anthr 146:99–133).

Amikor egy új betegség egy emberi populációba bekerülve először okoz járványt, azt angolul a virgin soil epidemic (szűztalaj-járvány) kifejezéssel illetik. A terminus Alfred Crosbytól ered, ahogy a hibáztatóbb hangvételű „ökológiai imperializmus” kifejezés is (utóbbi az 1986-os Ecological Imperialism: The Biological Expansion of Europe, 900–1900 kötetből, Cambridge University Press, New York, USA), amely arra utal, hogy az európaiak világhódításának hátterében inkább a fertőző betegségekkel szembeni alkalmazkodáshoz hasonló biológiai előny állt, mintsem valamiféle különösebb technológiai előny.

A cocoliztli kórokozójára vonatkozó legfrissebb sejtés a Salmonella enterica subsp. enterica serovar Paratyphi C, a paratífusz kórokozója. Ez utóbbi a hastífuszhoz hasonló, de kevésbé veszélyes betegség. A baktérium DNS-előfordulásairól a kutatók „Salmonella enterica genomes recovered from victims of a major 16th century epidemic in Mexico” címmel a biorXiv portálon elérhető kéziratában olvashatunk többet (Vågene et al., 2017): »DOI link«.18

Ne harapd meg a kezet, amely etet

A magánszféra védelme érdekében Mikael nevét megváltoztattam.

Louis Pasteur legismertebb portréja Albert Edelfelttől származik, és a párizsi Musée d’Orsay gyűjteményéhez tartozik, de van róla egy befejezett tanulmány a helsinki Ateneum szépművészeti múzeumban. Edelfelt egy mikrobás fiolát szeretett volna Pasteur kezébe festeni, de modellje kérésére az végül egy kutya gerincvelőjét tartalmazó üvegcsét fog a kezében. Pasteur kutyákból származó gerincvelőt használt a veszettség működésének és fertőzési módjának tanulmányozásakor, és sikerült is kifejlesztenie az első veszettség elleni oltást.

Az élősködő távozási terve

Hope Jahren könyve, a Lab Girl az egyik legjobb kutatói önéletrajz, amit valaha olvastam (2016, Alfred A. Knopf, New York, USA). A szerző lopva az evolúció mechanizmusait is világosan elmagyarázza.

A „The influence of biological rhythms on host-parasite interactions” jó bevezetőül szolgál a paraziták cirkadián és egyéb ritmusaihoz is (Martinez-Bakker & Helm, 2015, Trends Ecol Evol 30:314–326).

Egy is elég

A fertőző dózis fogalmával való ismerkedéshez érdemes a „Mechanisms of Pathogenesis, Infective Dose and Virulence in Human Parasites” című cikket kézbe venni (Leggett et al., 2012, Plos Pathog 8:e1002512).

A kórokozók szocialitásáról és együttműködéséről Freya Harrison írt „Bacterial cooperation in the wild and in the clinic: Are pathogen social behaviours relevant outside the laboratory?” című cikkében (2013, Bioessays, 35:108–112).

A parazita működése racionális

A széles galandféreg a leghíresebb finn bélparazita. Hálásak lehetünk Alli Vaittinen-Kuikka, becenevén Féreg-Alli 1950-es és ’60-as években a galandférgesség felszámolásáért végzett munkájáért. Pályafutásáról sajnálatosan kevés ismeretterjesztő írás született, a széles galandféreg néprajzi jelentőségének eredetét azonban megvilágítja Mervi Naakka-Korhonen két munkája, a „Kansan totuus ja tiedeyhteisön – lapamatoinfektiosta ja vähän terapiastakin” (2000, Duodecim 116:2690–2696) és a Vaivasta taudiksi – lapamatoon liittyvä kansanparannus erityisesti pohjoiskarjalaisen aineiston valossa (1997, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 666, Helsinki).

A betegségek formálják hordozójukat

A szokásommá vált, hogy Madagaszkáron minden ismerősen kinéző madárfajt a „madagaszkári” előtaggal nevezek el. A könyvem első kéziratváltozatában benne maradt egy megjegyzés: „ellenőrizd a madagaszkári barázdabillegető fajnevét”. Az általam tippelt név persze betalált. A madagaszkári billegető tudományos neve Motacilla flaviventris.

A húrféreg angol neve a gordian worm, amely a gordiuszi csomóra utal. A legenda szerint, aki a gordioni Zeusz-templomban található bonyolult csomót ki tudja bogozni, Ázsia ura lesz. Nagy Sándor állítólag kettéhasította a kardjával.

A húrféreg a gyanú szerint nem arra veszi rá a sáskát, hogy vízbe ugorjon, hanem inkább arra, hogy véletlenszerűen ide-oda ugráljon, amivel megnő az esélye annak, hogy a vízben végzi. Ez azonban nem magyarázza azt, hogy a parazitafertőzött sáskák miért törekednek a fény felé.

Több kutatás – még ha anekdotikus is – felvetette, hogy a Toxoplasma az ember viselkedésére is hatással lehet. A toxoplazmózisos emberek például felülreprezentáltak a németországi autóbalesetekben érintettek körében. Cáfolhatatlan bizonyíték egyelőre nincs, de azt a lehetőséget sem lehet kizárni, hogy egyes paraziták befolyásolhatják a viselkedésünket.

A napos helyért folytatott verseny

A közlegelők tragédiájának gondolatát elsőként William Foster Lloyd vetette fel 1833-as, Two Lectures on the Checks to Population című előadásában az Oxfordi Egyetemen. Az elnevezést Garrett Hard cikke, a „The Tragedy of the Commons” (1968, Science 162:1243–1248) tette széles körben ismertté.

Dieter Ebert „Experimental evolution of parasites” című, viszonylag régi, de használható áttekintésében a paraziták kísérleti evolúciójáról, a sorozatpasszálás kutatási módszeréről is szó esik (1998, Science 282:1432–1436).

Az RHD-ről a „Large Shifts in Pathogen Virulence Relate to Host Population Structure” (Boots et al., 2004, Science 303:842–844), a myxómavírusról az „Evolutionary History and Attenuation of Myxoma Virus on Two Continents” (Kerr et al., 2012, Plos Pathog 8:e1002950) című cikkekben lehet utánaolvasni. A helsinki RHD-járványról a Finn Élelmiszer-biztonsági Hatóság (Ruokavirasto) honlapja szolgál további információkkal.

A Theileria parvára vonatkozó kutatást „Co-infections determine patterns of mortality in a population exposed to parasite infection” címmel publikálták (Woolhouse et al., 2015, Science Adv 1:e1400026).

5. Hogyan szabadulhatunk meg
a fertőző betegségektől?

Az internet ragyogó hely, ha az ember klasszikus kutatások eredeti kiadásait szeretné fellelni. Francesco Redi úttörő kutatása például olaszul (Esperienze Intorno alla Generazione degl’Insetti) és angol fordításban is elérhető (Experiments on the Generation of Insects) eredetiben, például a Biodiversity Heritage Library oldalán (biodiversitylibrary.org).

Louis Pasteur helyzete megingathatatlan Franciaországban, az egyik legnagyobb francia tudósként tartják számon. A piedesztálra emelt kutatók életrajzát sokszor nem árt kritikus szemmel vizsgálni. Pasteur munkásságával és személyiségével Gerald Geison Louis Pasteurin salattu tiede című kritikai életrajzának segítségével lehet megismerkedni (2002, The Private Science of Louis Pasteur, finnre fordította Seija Piippola, Art House, Helsinki).

Robert Koch tudományos pályafutását Pirjo Mäkelä mutatja be röviden „Muutakin kuin Kochin postulaatit” című cikkében (1993, Duodecim 109:2137).

Az életszínvonal

A malária finnországi történetét elsősorban Lena Huldén kutatta. Doktori disszertációja, a The decline of northern malaria and population dynamics of Plasmodium vivax (2009, Helsingin yliopisto) éppen a családok mérete és a malária előfordulása közötti összefüggést vizsgálta Finnországban.

Az életszínvonal és a betegségek közötti kapcsolatot többek között a Nature „Disease: Poverty and pathogens” című ismeretterjesztő cikke vázolja jól fel (Eisenstein, 2016, 531:S61–S63).

Közép-Afrikában továbbra is szoros az összefüggés a sarlósejtes vérszegénység és az evolúció között. Erről többek között Eric Elguero és társai írtak a „Malaria continues to select for sickle cell trait in Central Africa” című tudományos cikkükben (2015, PNAS 112:7051–7054).

Az életmentő vakcinák

Stefan Riedel alaposan ismeri Edward Jenner életét és munkásságát, melyről „Edward Jenner and the history of smallpox and vaccination” (2005, Proc Bayl Univ Med Cent 18:21–25) címmel adott jó kivonatot.

Nyájimmunitás

Finnországban az oltásellenesség egyelőre a svéd nyelvű Pohjanmaa területére koncentrálódik. Vannak azonban további olyan vidékek is, ahol alacsonyabb az átoltottsági szint. Ez egybevág a nemzetközi tapasztalatokkal, melyek szerint az oltásellenesség korántsem szórványos jelenség, csak az oltásellenes csoportok általában különböznek egymástól. Vannak köztük összeesküvés-hívők, az alternatív orvoslás támogatói, vallási közösségek, mint például az amishok, vagy például antropozófusok, Rudolf Steiner gondolkodásmódjának követői. Német nyelvterületen az átoltottság számottevően alacsonyabb mértékű, mert az antropozófia ott a mai napig igen népszerű. Angol nyelvterületen pedig az 1990-es években Andrew Wakefield hamis kutatása miatt zuhant ideiglenesen nagyot az átoltottság, de végre ott is kezd az azt megelőző szintre jutni.

A szuperterjesztők

A Pareto-elv általánosan érvényes szabály. Eredetileg a javak eloszlásának kutatására találták ki, de a nyelvtudománytól kezdve a számítástudományig más területeken is alkalmazzák.

A honkajoki gimnáziumban kitört járványt az „Explosive school-based measles outbreak” című cikk mutatja be (Paunio et al., 1998, Am J Epidem 148:1103–1110).

Anthony Bourdain Typhoid Mary: An Urban Historical címmel írt könyvet Mary Mallon életéről (2001, Bloomsbury, New York, USA).

Svájcban, ahol a könyvem írásakor éltem, a nemi betegségek tesztelése majdnem 100 euróba kerül. Döbbenetes összeg, mivel a szűrővizsgálat viszonylag olcsó a betegségek kezeléséhez képest. Finnországban ki-ki ingyen elvégeztetheti a tesztet a saját körzeti orvosi rendelőjében.

A Borrelia baktérium dinamikája érdekes, még ha igen összetett is. Annak kockázata, hogy az ember Lyme-kóros lesz, durván leegyszerűsítve két tényezőtől függ: hogy a kullancsok mekkora hányada hordozza a Borrelia baktériumot, és hogy mennyi a kullancs. Ha sok a nem kompetens gazdaállat, például az őz, az csökkenti a Borrelia-fertőzött kullancsok relatív arányát. Másrészt, ha nagy mennyiségben fordul elő bármiféle emlősfaj, az növeli a kullancsok számát. A nagyobb őzállomány tehát a gyakorlatban csökkentheti és növelheti is a Lyme-kór kockázatát, attól függően, hogy a megnövekedett kullancslétszám vagy a Borrelia lecsökkent prevalenciája lesz-e a meghatározóbb tényező. Finnországban a jelek szerint az előbbi, és a nem kompetens gazdák szaporodása elsősorban a Lyme-kór kockázatának növekedéséhez vezet. Igaz, egyelőre hiányoznak az átfogó kutatások.

A példaértékű fekete himlő

A keleti marhavészről könnyű további információkat találni, ha az ember a betegség angol (és német) nevével keres rá: rinderpest. A keleti marhavész természettörténetével Clive Spinage Cattle Plague: A History című kötetében lehet megismerkedni (2003, Springer, New York, USA).

A queensi feketehimlő-veszélyről és általában a fekete himlőben elhunyt személyek maradványai rejtette kockázatról szól Sara Reardon cikke, az „Infectious diseases: Smallpox watch” (2014, Nature 509:22–24).

Az élőlények és parazitáik együttes kihalásának angolul coextinction a neve, és egyre fontosabb beszédtéma a természetvédelmi biológia terén. Gyakorlatilag az a kérdés, hogy a különösen veszélyeztetett fajokat, melyek egyedszáma alacsony, és esetlegesen az összes példányuk fogságban él, úgy kell-e gondozni, hogy a parazitáik életben maradjanak. A „Co-extinct and critically co-endangered species of parasitic lice, and conservation-induced extinction: should lice be reintroduced to their hosts?” (Rózsa & Vas, 2015, Oryx 49:107–110) című cikk jó bevezetést kínál a témához.

A kihalt paraziták kutatása gyakorlatilag ugyanazokhoz a problémákhoz vezet, mint a paraziták konzervációbiológiája: a paraziták mindig csak a gazdafajaikkal együtt találhatók meg. A maga módján ez megkönnyebbüléssel szolgál: egy-egy élősködőt mindig adott időben és helyen kapcsolhatunk a gazdafajához. A gyakorlatban azonban gyötrelmes a kutatás, mivel kevés a fosszília, és még kevesebb közöttük az olyan, amely parazitákat is megőrzött. De azért nem lehetetlen: a dinoszauruszok parazitaállományára vonatkozóan például nagyon is sok a bizonyítékunk. Az élősködők leggyakrabban koprolitokban, azaz fosszilizálódott ürülékben maradtak fenn. Erről például az „Evidence of intestinal parasites in dinosaurs” című cikkben lehet olvasni (2006, Poinar et al., Parasitology 133:245–249).

A következő zsákmány

A medinaféreg felszámolási programjának legfrissebb hírei a Carter Center honlapján követhetők (cartercenter.org), a járványos gyermekbénulást pedig a WHO monitorozza (polioeradication.org).

A járványos gyermekbénulással kapcsolatos szíriai helyzetről többek között a National Geographic számolt be. Jason Motlagh 2015 márciusában publikált átfogó riportja, a „Fighting Polio Amid the Chaos of Syria’s Civil War” jó képet ad a háborús övezet egészségügyi kríziseiről: nationalgeographic.com/.

6. Miért van az,
hogy egyes fertőző betegségektől
sohasem szabadulhatunk?

Az élősködő az állatra vagy a talajra támaszkodik

Az egérmakik ektoparazitáit például Lance Durden és társai cikke, a „Lice and Ticks of the Eastern Rufous Mouse Lemur, Microcebus rufus, with Descriptions of the Male and Third Instar Nymph of Lemurpediculus verruculosus (Phthiraptera: Anoplura)” mutatja be (2010, J Parasitol, 96:874–878).

A lepkehernyók átalakulása kifejlett lepkévé csodálatos és egyedülálló természettudományos kísérlet, melyet jó szívvel ajánlok gyerekeknek. Van, hogy ez a kísérlet „megbukik”, mert a hernyó parazitafertőzött, és nem lepke kel ki a bábból, hanem egy vagy több apró hártyásszárnyú. Ennek a természeti jelenségnek az észlelése talán még szédítőbb. Több alkalommal is próbáltam lepkehernyót nevelni, hogy lássak egy hártyásszárnyú parazitát, de sosem jártam sikerrel.

A finn kullancshelyzetet és a kullancsok által okozott betegségeket elsősorban a Turkui Egyetem kutatási projektjében vizsgálják. A jelenlegi helyzetről Hytönen és társai adnak áttekintést a „Kuka pelkää punkkia?” című cikkükben (2015, Duodecim: kpp00001).

A 2010-es haiti földrengést követő kolerajárványt jól bemutatja Ralph Frerichs kolerakutató könyve, a Deadly River: Cholera and Cover-Up in Post-Earthquake Haiti (2016, Cornell University Press, Ithaca, USA).

Egyre újabb és újabb betegségek alakulnak ki

Kanada korábbi (2015–2019) tudományért felelős minisztere, Kirsty Duncan azzal vált híressé, hogy megpróbált fényt deríteni a spanyolnátha eredetére és genomjára. Megtudta, hogy a Spitzbergákon, Longyearbyen falvában hét olyan személyt temettek el, akik a betegségben haltak meg. Úgy tűnt, belőlük jó eséllyel izolálni lehet az akkor 80 éves influenzavírust, mivel a holttestek hidegben őrződtek meg. Az influenzavírus izolálása végül nem sikerült, mert a tetemek nem maradtak végig fagyott állapotban. Duncan a Hunting the 1918 Flu: One Scientist’s Search for a Killer Virus című könyvében számol be a kalandról (University of Toronto Press, 2003).

A spanyolnátha történetéről rengeteg kutatás született, melyekhez jó kiindulópontot jelenthet például a Nature tudományos folyóirat 2007-es online cikke: nature.com/.

Az influenza őszi és tavaszi kollekciója

Napjaink modellezési megoldásaival már valamilyen szinten előrejelezhető, miként változik majd az influenzavírus a jövőben. Az „A predictive fitness model for influenza” című cikk bemutat egy olyan modellt, amellyel a vírus evolúciója előre megjósolható (2014, Luksza et al., Nature 507:57–61).

A Zikával kapcsolatos legfrissebb információk legjobb forrása az Amerikai Járványügyi Hatóság honlapja (cdc.gov/).19 Az előzetes kutatások közül a különböző Zika-törzsek legátfogóbb genetikai összehasonlításai Enfissi és társai „Zika virus genome from the Americas” (2016, Lancet 387:227–228), Lanciotti és társai „Phylogeny of Zika Virus in Western Hemisphere, 2015” (2016, Em Inf Dis 22:933–935), valamint Faria és társai „Zika virus in the Americas: Early epidemiological and genetic findings” (2016, Science 352:345–349) című cikkében találhatók.

Alkalmazkodunk a mérgekhez

Finnországban viszonylag ritkák az antimikrobiális tisztítószerek, a példában szereplő termék viszont egy angliai Tescóból származik.

Akit az ellenálló képesség evolúciója és a földművelés összefüggése érdekel, jó általános bevezetést talál hozzá a „Pathogen evolution across the agro-ecological interface: implications for disease management” című áttekintésben (Burdon et al., 2008, Evol Appl 1:57–65). A D. barber vetésforgóval szembeni tűrőképességéről elsősorban French és társai cikke, az „Inheritance of an extended diapause trait in the Northern corn rootworm, Diabrotica barberi (Coleoptera: Chrysomelidae)” kínál olvasnivalót (2011, J Appl Entomol 138:213–221).

A WHO 2014 óta vezeti a szúnyogok rovarmérgekkel szembeni ellenálló képességére vonatkozó adtabázist (global database on insecticide resistance).

Finnországban az Élelmiszer-biztonsági Hatóság felel a burgonyabogár monitorozásáért. 2011-ben és 2012-ben a Dél-Pohjanmaától Dél-Karjaláig terjedő területen, míg a következő években inkább csak az ország délkeleti részében észlelték az előfordulását. 2016-ban mindössze egyetlen esetet jegyeztek fel, egy délkeleti-finnországi, kymenlaaksói farmról, míg 2017-ben egyáltalán nem volt hazai előfordulása.

Az irtószerek iránti ellenálló képesség nem új keletű probléma. A. L. Melander 1914-es, „Can insects become resistant to sprays?” című cikkében a mészkén teknős pajzstetvekkel szembeni hatását vizsgálta (J Econ Entomol 7:167–173). Ha ugyanarra a populációra alkalmazták a mészként, a halandóság évről évre csökkent. Az ellenálló képesség így tehát organikus és nem organikus irtószerekkel, vagy akár a vetésforgóval szemben is kialakulhat.

Az antibiotikumrezisztencia veszélye

Finnországban a baktériumok antibiotikumokkal szembeni ellenálló képességét a Népegészségügyi Hatóság (Finres-monitoring) és az Élelmiszer-biztonsági Hatóság (Finres-VET) követi figyelemmel. A monitoring részben európai uniós szinten kötelező, részben önkéntes nemzeti monitorozáson alapul.

2017-ben az Egyesült Államokban egy nő olyan baktérium miatt halt bele a vérmérgezésbe, amely az összes forgalomban lévő antibiotikummal szemben rezisztensnek bizonyult. A nőnek volt egy lábműtéte Indiában, és a seb csúnyán begyulladt. Az eset leírását a „Notes from the field: Pan-resistant New Delhi metallo-beta-lactamase-producing Klebsiella pneumoniae — Washoe County, Nevada, 2016” című cikkben publikálták (2017, Morb Mort Weekly Report 66:33). Nem véletlen, hogy a szuperbaci éppen Indiából származott: az ország a bőséges és kontrollálatlan antibiotikumhasználatáról ismert, arrafelé igen gyakoriak az antibiotikumrezisztens baktériumtörzsek.

A tbc alattomos gyilkos

Az átlátszóság nevében illik megemlítenem, hogy pályáztam támogatásért a Sigrid Jusélius Alapítványhoz, de hiába. Helyette viszont tanulmányaim és doktori tanulmányaim idején is támogatott a Satakuntai Diákegylet, melynek Satakuntatalo nevű épülete a Satalinna Szanatórium eladásából származó forrásokból épült.

A tbc-s esetek zöme tüdőtuberkulózis, ám a tünetekkel járó fertőzések nagyjából ötödében a tüdőn kívül, különféle szövetekre is átterjed. Ez különösen az immunhiányos páciensek esetében jellemző.

A tuberkulózis finnországi története régi időkre megy vissza, és a betegség a szépirodalomban is ott hagyta a nyomát. A Nobel-díjas Frans Emil Sillanpää Silja című regénye a tbc-ről szól. Költőink közül például Edith Södergran, Saima Harmaja, Katri Vala, Uuno Kailas és Kaarlo Sarkia is ebben a betegségben hunyt el. Az európai irodalomban a tuberkulózis többek között Charles Dickens Nicholas Nickeby, Thomas Mann Varázshegy és Alexandre Dumas A kaméliás hölgy című regényében játszik fontosabb szerepet. A Varázshegyben szereplő davosi tüdőszanatórium a finn írók számára is ismerős volt; mások mellett Edith Södergran is több hónapot töltött ebben a svájci intézményben.

A Mycobacterium veszélyes kórokozók törzse. A tuberkulózis mellett a leprát okozó Mycobacterium leprae, valamint a nedvedző sebeket kiváltó Mycobacterium ulcerans tartoznak ide. A nemzetség fajainak jellemző tulajdonsága a gazdafajra való gyors specializálódás, és a genom ezzel összefüggő leegyszerűsödése. Emiatt például nehéz laboratóriumban leprabaktériumokat tenyészteni, és valóban, tatukban szaporítják őket, melyekről ismeretes, hogy a leprabaktérium hordozói. A leprabaktériumot angliai mókusokban is észlelték, de az ilyen előfordulása valószínűleg ritka, mivel az első ismert eset csak 2016 végéről származik. A baktérium családfája alapján mindkét gazdafajba az emberről jutott. A témához Stinear és társai „Leprosy in red squirrels” című cikke kínál további olvasnivalót (2016, Science 354:702–3).

A San Franciscó-i tuberkulózistörzseket sokat kutatták. A bevándorlói háttér és a tbc-törzs közötti kapcsolatot elsőként Hirsh és társai publikálták, „Stable association between strains of Mycobacterium tuberculosis and their human host populations” címmel (2004, PNAS 101:4871–4876).

7. Miért alakulnak ki
egyre gyakrabban új fertőző betegségek?

Az új fertőző betegségekre vonatkozó számadatok Jones és társai „Global trends in emerging infectious diseases” című cikkéből származnak (2008, Nature 451:990–993), mely 1940-től tárgyalja az új fertőző betegségek dinamikáját. A kutatás azokat a területeket is modellezi, ahol a legnagyobb az új betegségek kialakulásának kockázata: ezek a trópusi területek, valamint Európa legnagyobb népsűrűségű részei.

Feldarabolódnak az élőhelyek, terjednek az élősködők

Viszonylag kevés az élőhelyek feldarabolódásáról és a betegségkockázat növekedéséről szóló vizsgálat, mivel ez egy meglehetősen új kutatási téma. A vadon élő állatokból származó hús, azaz a bozóthús (bushmeat) jelentős betegségforrás. A probléma kiterjedtségét például Milne-Gullard és társai „Wild meat: the bigger picture” című cikke tárgyalja (2002, TREE 18:351–357). Agustin Estrada-Peña és társai elég átfogó cikket írtak a környezetváltozás hatásairól „Effects of environmental change on zoonotic disease risk: an ecological primer” címmel (2014, Trends in Parasitology 30:205–214).

A finnországi Strongyloides stercoralis-gyanús eseteket Svájcban, a trópusi betegségek kutatóközpontjában vizsgálják. A Strongyloides diagnosztikájáról való beszélgetésünkkor találkoztam is a központ munkatársaival. Talán kérnem kellett volna őket, hogy a belőlem származó mintát is vizsgálják meg.

A Fertőzés, eredeti címén Contagion, Steven Soderbergh 2011-es filmje, és sok pozitív visszajelzést kapott valósághű ábrázolásáért.

A Nipah- és a Hendra-fertőzésekre vonatkozó számadatok a WHO honlapjáról származnak. A vírusok témakörének alapjaihoz jó bevezetést kínál Peter Daszak és társai „Interdisciplinary approaches to understanding disease emergence: The past, present, and future drivers of Nipah virus emergence” (2013, PNAS 110:3681–3688), valamint Raina Plowright és társai „Urban habituation, ecological connectivity and epidemic dampening: the emergence of Hendra virus from flying foxes (Pteropus spp.)” (2011, Proc Royal Soc B 278: 3703–3712) című cikke. A 2014–2016 közötti ebolajárvány kezdeti szakaszait az „Emergence of Zaire Ebola virus disease in Guinea” tekinti át (Baize et al., 2014, NEJM 371:1418–1425).

A potyautas élősködők

A fejezet elején olvasható filmleírás tudomásom szerint egyetlen tényleges filmen sem alapul.

A megélt fenyegetés ritkán egyezik azzal, hogy valójában mely betegségek a veszélyesek. Az ebolát nagy félelem övezi, de a finnek számára is elenyészően csekély a kockázata annak, hogy abban hunynak el. Az influenzától viszont kevésbé félnek az emberek, noha ez pusztít a leginkább. A civilizációs betegségektől, mint például a szív- és érrendszeri megbetegedésektől pedig szintén nem különösebben tartanak. Ennek egyik magyarázata a betegségek fertőzőképessége lehet: az ebola fertőző betegség, így a tőle való félelem evolúciós előnnyel jár, ha ahhoz vezet, hogy az ember kerüli a megfertőződötteket. A kockázat megéléséről és hatásáról az ember viselkedésére többek között Paul Slovic The Perception of Risk (Earthscan, 2000) című könyve kínál olvasnivalót.

A sertésinfluenza globális elterjedésének modellezéséről többek között Bajardi és társai „Human Mobility Networks, Travel Restrictions, and the Global Spread of 2009 H1N1 Pandemic” (2011, Plos One 6:e16591), valamint Khan és társai „Spread of a Novel Influenza A (H1N1) Virus via Global Airline Transportation” (2009, NEJM 361:212–214) című cikkében lehet olvasni. A sertésinfluenza terjedését könnyű volt felderíteni, mivel világszerte gyűjtötték a mintákat, és ezeket szinte valós időben tudták elemezni. A HIV-vírus elterjedését viszont utólag térképezték fel régi észak-amerikai és afrikai minták elemzésével (például Worobey et al., 2016: „1970s and ‘Patient 0’ HIV–1 genomes illuminate early HIV/AIDS history in North America”, Nature 539:98–101 és Faria et al., 2014: „The early spread and epidemic ignition of HIV–1 in human populations”, Science 346:56–61).

Állati fuvar

Idegenhonos fajokon az ember által szándékosan betelepített vagy akaratlanul behurcolt fajokat értjük. Ezek egy része káros (úgynevezett invazív fajok). A jövevényfaj ezzel szemben általános elnevezés minden olyan fajra, amely újonnan terjed el a területen, akár emberi közreműködés nélkül, bevándorlással. A házi patkány például Finnországban behurcolt, míg a bütykös hattyú jövevényfaj. További információk a Vieraslajit-portálon találhatók: vieraslajit.fi

A fertőző betegségek esetében nem árt elkülöníteni az endémiás, azaz állandóan jelen lévő és az allokton, azaz máshonnan érkezett betegségeket. Finnországban a bárányhimlő endémiás, azaz folyamatosan jelen van a populációban. A malária viszont allokton fertőző betegség: Finnországban évente több maláriás esetet is regisztrálnak, de az érintettek külföldön fertőződnek meg. Emellett előfordulhatnak olyan epidémiás betegségek is, mint például a kanyaró, amelyek külföldről érkeznek, de szerencsétlen esetben akár hosszú fertőzési láncuk is kialakulhat az országban.

Az idegenhonos fajok és a paraziták közötti kapcsolathoz Mark Torchin és Charles Mitchell cikke, a „Parasites, pathogens, and invasions by plants and animals” (2004, Front Ecol Evol 2:183–190) kínál igen általános bevezetést.

A nyugat-nílusi vírus New Yorkban kialakult járványát a „The Outbreak of West Nile Virus Infection in the New York City Area in 1999” mutatja be (2001, Nash et al., NEJM 344:1807–1814).

Az éghajlatváltozás hatásai

A paraziták és a fertőző betegségek terjedését több kutatás is igyekezte modellezni. Európai szemszögből Jan Semenza és Bettina Menne írt összefoglaló cikket „Climate change and infectious diseases in Europe” címmel (2009, Lancet Infectious Diseases 9:365–375).

Az Ixodes ricinus és az I. persulcatus kullancsfajok, valamint a Lyme-kór és a kullancsencephalitis finnországi elterjedésére vonatkozó legfrissebb adatok a Turkui Egyetem kiadványaiban, például a „Crowdsourcing-based nationwide tick collection reveals the distribution of Ixodes ricinus and I. persulcatus and associated pathogens in Finland” című cikkben lelhetők fel (Laaksonen et al., 2017, Emerg Micr Inf 6:e31).

8. Hogyan befolyásolja
a környezet a betegségek terjedését?

A William Kareshsel készített interjú a Washington Post 2003. április 7-i számában jelent meg „Africa’s Apes Are Imperiled” címmel.

A pestist az éghajlat mozgatja

A kazahsztáni pestis dinamikájának vizsgálatában sok finn rágcsálókutató is részt vett. A pestis és az éghajlat közötti kölcsönhatást Boris Schmid és társai cikke, a „Climate-driven introduction of the Black Death and successive plague reintroductions into Europe” mutatja be (2015, PNAS 112:3020–3025).

A pusztító burgonyavész

Felső tagozatos és gimnazista koromból megmaradt bennem a híres krumplis videó emléke. Sokszor kértük a történelemtanárunkat, hogy vetítse le nekünk azt a burgonya kultúrtörténetét az Andok lejtőitől egészen Európáig bemutató rajzfilmet. Az animáció a Dán Filmintézet produkciójában készült Eventyret om den vidunderlige kartoffel címmel 1985-ben. Tudományosabb leírás az írországi éhínségről többek között James S. Donnelly The Great Irish Potato Famine című kötetében olvasható (2001, The History Press, Stroud, UK). Niklaus Grünwald és Wilbert Flier „The biology of Phytophthora infestans at its center of origin” című cikke pedig a burgonyavészről kínál jó természettörténeti áttekintést (2005, An Rev Phytopath 43:171–190).

Az ipari földművelés keresi a bajt

A brojlertenyésztés hatalmas biznisz, melyet mindössze néhány tenyésztő tart a kezében. Gondosan titkolják is a különféle brojlertörzsek használatára vonatkozó adatokat, így nehéz statisztikákat találni. A számokat a Sipke Hiemstra és Jan Napel által az Európai Parlament részére készített 2011-es, Study of the impact of genetic selection on the welfare of chickens bred and kept for meat production című beszámolóban közölt becsült értékekből vettem. A kultúrnövények tekintetében az ENSZ Élelmezésügyi és Mezőgazdasági Szervezetének (FAO) beszámolóiból származnak az adataim.

A banán természettörténetéről Xavier Perrier és társai „Multidisciplinary perspective on banana (Musa spp.)” (2011, PNAS 108:11311–11318), a banánbetegségekről pedig Nadia Ordonez és társai „Worse Comes to Worst: Bananas and Panama Disease – When Plant and Pathogen Clones Meet” (2015, Plos Path 11:e1005197) című cikkében lehet továbbiakat olvasni.

Amy Harmon lényegre törően írt a floridai citrustermesztés veszélyeiről az „A Race to save the Orange by Altering Its DNA” című cikkében (New York Times, 2013. július 28.).

A rákpestis finnországi történetéről és kutatásáról átfogó írás született a Luonnon Tutkija folyóiratban (Jussila et al., 2016/1).

Az istállótól a kórházig

A közel-keleti teveversenyeken sok helyütt gyerekeket használnak zsokéként, hogy minél kisebb ember üljön a nyeregben. Ez a gyermekmunkaerő jellemzően az istállók közelében lévő nyomortelepeken él, ami persze tovább növeli a fertőzési lánc hatékonyságát.

A MERS-ről és a SARS-ról további információk olvashatók Emmie de Wit és társai „SARS and MERS: recent insights into emerging coronaviruses” című cikkében (2016, Nature Rev Microbiol 14:523–534).

9. A koronavírus-pandémia
felforgatja a világot

Úton a fertőző betegségek fenntartható fejlődése felé

Az asszisztensem nevét ismét megváltoztattam.

Az alkohol, a védekezés nélküli szex és a sérülések általában persze kéz a kézben járnak. A lehető legkomolyabban óvatosságra intek mindenkit, aki a trópusokra utazik.

Az antibiotikumrezisztencia kialakulásának felügyelete több hivatal hatáskörébe is tartozik. Finnországban elsősorban a Népegészségügyi Hatóság (THL) és az Élelmiszer-biztonsági Hatóság (Ruokavirasto) felel érte, ami jól mutatja, hogy mind az emberek, mind pedig az állatok által használt antibiotikumok következtében kialakulhat a rezisztencia. A nemzeti cselekvési program megvalósításáért a Szociális és Egészségügyi Minisztérium felel.

10. Létezhet az ember fertőző betegségek nélkül?

Túl nagy a tisztaság

David Strachan eredeti cikke „Hay fever, hygiene and household size” címmel érhető el (1989, BMJ 299:1259–1260). A régi barátokról Graham Rook és társai írtak „Innate immune responses to mycobacteria and the downregulation of atopic responses” című tanulmányukban (2003, Curr Opin Allergy Clin Immunol 3:337–342). A biodiverzitás-hipotézist pedig Leena von Hertzen és társai vezették elő „Natural immunity: Biodiversity loss and inflammatory diseases are two global megatrends that might be related” című cikkükben (2011, EMBO Rep 12:1089–1093).

Az ős-DNS ígéretes kutatási célpont az ember parazitaállománya és az immunvédekezés változásának vizsgálatakor. A DNS-nek azonban van egy kellemetlen vonása: viszonylag hamar lebomlik. Optimális, vagyis hideg és száraz körülmények között talán egymillió évig marad fenn. Ez általában arktikus, permafroszt jellemezte körülményeket jelent. Az emberek legnagyobb része persze a trópusokhoz közel élt és él, ahol a legrégebbi DNS-minták mindössze néhány ezer évesek. Afrika területéről a legrégebbi teljes emberi genom mindössze 4500 évvel ezelőttről származik (M. Gallego Llorente et al., 2015, „Ancient Ethiopian genome reveals extensive Eurasian admixture in Eastern Africa” Science 350:820–822).

Üdvözletüket küldik a Neander-völgyiek

Az ős-DNS alapján kideríthetjük, milyen volt a Neander-völgyiek eredeti genomja, a mai európai genommal összevetve pedig megbecsülhetjük, hogy az európaiak genomjának mekkora hányada származik a Neander-völgyiektől. Ehhez jó kontrollcsoportot képez az afrikai, Neander-völgyi-mentes genom. Az immungéneknek a Neander-völgyiektől az emberre való átkerüléséről a „Genetic Adaptation and Neandertal Admixture Shaped the Immune System of Human Populations” című cikkben írtak (2016, Cell, 167:643–656). Az allergiák és a Neander-völgyi genom összefüggését Matthieu Deschamps és társai tárgyalták „Genomic Signatures of Selective Pressures and Introgression from Archaic Hominins at Human Innate Immunity Genes” (2016, Am J Hum Genet 98:5–21), valamint Michael Dannemann és társai „Introgression of Neandertal- and Denisovan-like Haplotypes Contributes to Adaptive Variation in Human Toll-like Receptors” (2016, Am J Hum Genet 98:22–33) című cikkükben.

A Neander-völgyiekről viszonylag keveset tudunk: homály fedi például, hogy egyáltalán mennyien voltak. Még ha több Neander-völgyi genomja a birtokunkban is van, nem tudjuk, pontosan hogyan néztek ki.

A mikrobiom az új fekete

Ezen a ponton megismétlem: őszintén ajánlom Ed Yong könyvét, az I Contain Multitudest.

A mikrobiom és az elhízás közötti kapcsolatot egyelőre érdemes kételkedve kezelni. Marc Sze és Patrick Schloss metaanalízist végeztek az eddigi kutatásokról, és újraelemezték a régi anyagokat. A végeredmény: akadnak ugyan különbségek a normális testsúlyú és az elhízott emberek baktériumállománya között, de igen kicsik (2016, „Looking for a signal in the noise: revisiting obesity and the microbiome”, mBio 7:e01018–16).

A kísérő fajok összetételének megváltoztatása

Ökoszisztémánk révén régóta kontrolláljuk a testsúlyunkat, többek között galandférgek segítségével: voltak, akik galandféregpetéket fogyasztottak, melyekből néhány hónap elteltével akkora galandféreg nő, hogy az jelentős mennyiségű energiát fogyaszt. Maria Callas operaénekesnő állítólag negyven kilótól szabadult meg így. Ez a megközelítésmód ugyanakkor nem mentes a problémáktól: más tápanyagokból a galandférgek relatíve többet fogyasztanak, mint energiából, emellett a korábban leírt módon cisztákat okozhatnak az ember agyában, amelyek akár életveszélyesek is lehetnek.

A makákókkal végzett kutatást Mara Jana Broadhurst és társai írták le „Therapeutic helminth infection of macaques with idiopathic chronic diarrhea alters the inflammatory signature and mucosal microbiota of the colon” című cikkükben (2012, Plos Pathog 8:e1003000).

A sertések ostorférgének átültetése emberbe egyelőre még részben megkérdőjelezett módszer. Moises Velasquez-Manoff remek cikket írt azokról az amerikaiakról, akik a mexikói határ túloldalára, Tijuanába járnak féregkezelésre („The Parasite Underground”, New York Times Magazine, 2016. június 19.).

Nincs olyan, hogy normál kísérőfaj-közösség

A bélflóra fejlődéséről jó általános összefoglalót kínál Anders Bergström és társai „Establishment of intestinal microbiota during early life: a longitudinal, explorative study of a large cohort of Danish infants” (2014, Appl Environ Microbiol 80:2889–2900), valamint Juan Rodriguez és társai „The composition of the gut microbiota throughout life, with an emphasis on early life” (2015, Microb Ecol Health Dis 26:26050) című cikke.

A Helsinki Egyetem kutatói a HELMI-projektben követik figyelemmel a csecsemők mikrobiomjának fejlődését (helmitutkimus.com). A projekt 2016-ban és 2017-ben született gyermekek és családjaik részvételével zajlik.

Jegyzetek

A jegyzetekben található külső hivatkozások utolsó ellenőrzési ideje: 2021. 10. 13.

1 Jonathan Swift: A költészetről: Rapszódia. In Orbán Ottó: Hatvan év alatt a Föld körül. Összegyűjtött versfordítások I. Budapest, Magvető, 1998, 397.

2 Lewis Carroll: A tükör másik oldalán. In Aliz Csodaországban és a tükör másik oldalán. Varró Zsuzsa fordítása. Budapest, Móra, 2020.

13 Az elnevezés a nyelvterülettől függ, a szimbiózis magyarul – a finnhez hasonlóan – a kölcsönösen előnyös kapcsolat, míg angolszász területeken mindenfajta együttélés neve – a lektor.

14 Eredeti kiadás: What Evolution Is? (2001), magyarul Mi az evolúció? Kállai Tibor fordítása. Budapest, Vince Kiadó, 2003.

15 Eredeti kiadás: The Origin of Our Species. Allen Lane, London, 2011, illetve Lone Survivors: How We Came to Be the Only Humans on Earth, Times Books, London, 2012.

16 Eredeti kiadás: Neanderthal Man: In Search of Lost Genomes. Basic Books, New York, 2014.

17 Eredeti kiadás: This Is Biology: The Science of the Living World. Belknap Press of Harvard University Press, Cambridge, 1997.

18 Azóta megjelent: Nature Ecology & Evolution 2, 520–528(2018), »DOI link«.

19 A CDC részéről a tájékoztatás nem volt elég alapos, és sokáig nem volt szó a szexuális terjedés fontosságáról, ami pedig a szakirodalomban le lett írva korábban – a lektor.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 133 1

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – Apache License 2.0

www.interkonyv.hu