Anyának és apának,
azaz Richardnak és Barbarának

1.

–Ne úgy fogd fel, hogy itt a világvége! Gondolj rá úgy, mint egy lehetőségre! – mondta Mark széles mosollyal, megvillantva tökéletes porcelánkoronáit. – Nagylelkű végkielégítést kapsz: háromhavi fizetést és egy nagyobb egyszeri összeget a továbblépéshez.

– Hogy… micsoda?

Itt egy pillanatra megállt az idő. Mark feje felett az enyhén piszkos ablaküvegen át Lily látta az utcán elpöfögő kocsik árnyékát, a céltudatosan masírozó figurákat az ablak előtt. Tompa beszélgetésfoszlányok szűrődtek be az alagsori irodába, ahogy az odakint, a járdán mozgó emberek közelebb jöttek, majd eltávolodtak. Hirtelen fülsértőnek érezte a hétköznapi élet zajait.

– A jelenlegi gazdasági helyzetben ez egy igazán nagylelkű ajánlat – tette hozzá Mark.

Lily nézte a férfi íróasztalán álló elegáns örökmozgót: sorban lógó ezüstgolyók, melyek, ha meglökték őket, a végtelenségig hintáztak előre-hátra. Elképzelte magában, mi lenne, ha felkapná, és kivágná az egész cuccot a homokfúvott ablakon; az üveg ripityára törne, ezüstgolyók szanaszéjjel mindenütt …

– Lily? Minden rendben? – kérdezte a pasas, aki épp az imént rántotta ki a lába alól a szőnyeget.

– Ki beszélt itt világvégéről? – kérdezett vissza a nő, akinek csak most esett le, hogy mit hallott.

A fickóban legalább annyi jóérzés volt, hogy elpirult.

– Én nem… – dadogta – nem úgy értettem… hogyne, persze.

De nem Mark volt a hibás. A befektetők kényszerítették rá a céget, hogy „áramvonalasítsák a tevékenységüket”, és karcsúsítsák a létszámot.

Bár a szó szoros értelemben ez nem is volt kirúgás, vagy igen? Nem azért mondtak fel neki, mert elszúrt egy megrendelést, vagy rendszeresen elkésett a munkából. Egyszerűen nem volt rá szükség, túl sokan voltak, és a cég csak megpróbál túlélni egy olyan világban, ahol minden macskajancsi, sőt még a kutyája is azt hiszi, hogy képes megtervezni a saját logóját.

Az ő helyükben ő is ezt tenné, gondolta Lily. Na nem mintha valaha is akarna a helyükben lenni.

Újra rápillantott Markra, az önelégült, nyugodt képére, élére vasalt, slim fit öltönyére, a valószínűleg még az övénél is frissebben manikűrözött körmeire. Huszonötnél alig lehet több. Azért tartják, hogy közölje a rossz híreket, anélkül hogy fogalma lenne a hatásukról. Lily is csak egy kipipálandó név volt a fickó listáján.

Bárcsak mondhatná, hogy amúgy se számít. Vagy lett volna esélye felmondani, mielőtt ők rúgják ki, céltudatos léptekkel kimasírozni az irodából, miközben a főnökei azon tűnődnek, hogy végzetes tévedésben voltak vele kapcsolatban.

És ha még egy évet bírtak volna várni, akkor meg is tette volna. Addigra Bennel már árulták volna a házukat, és csomagoltak volna a Franciaországban kezdődő új életükre. Évek óta szőtték a terveket, de valahányszor megpróbáltak kitűzni egy dátumot, közbejött valami: egy előléptetés, Ty belépése egy új sportegyesületbe, és így tovább, és így tovább. Mígnem aztán pár hónappal ezelőtt végre megállapodtak egy végleges időpontban.

– Oké – mondta Ben. – Várjunk egy évet, míg Ty berendezkedik az egyetemen, aztán irány Franciaország!

Lily kacagva repült a férje karjaiba, és Ben úgy pörgette meg, mintha húsz évvel fiatalabbak lennének, ő meg tíz kilóval könnyebb.

Egy egész életen át tartó álom beteljesülése lesz ez, Lily már előre dörzsölte a tenyerét, elképzelte magában, ahogy jövő tavasszal drámaian benyújtja a felmondását. Most ezt a kis örömöt is elvették tőle.

– Gondolom, akkor most hazamehetek – mondta visszafordulva Mark felé, ahogy odaért az ajtóhoz.

– Nos, ez teljes mértékben a te döntésed – felelte a férfi. – Egy hónapos felmondási időd van, de a vezetőség hangsúlyozta, hogy amennyiben úgy érzed, hogy nem tudsz bejönni, annak semmilyen negatív hatása nem lesz a kiváló minősítésedre – szállította mosolyogva az újabb előre begyakorolt mondatot.

Lily majdnem bekapta a csalit. De csak majdnem. Tudták, hogy perfekcionista, hogy mindig igyekszik helyesen cselekedni. De esze ágában sem volt egy hónapon át a semmiért dolgozni, amikor ez alatt az idő alatt munkát is kereshet. Vagy végre kiganézhatja a konyhaszekrényt. Vagy, ha már így áll a dolog, a kanapén ülve újranézheti az Otthonok kalapács alatt régebbi epizódjait, miközben egy maxi csomag Pringles-t csócsál.

– Nos, ez esetben nem jövök be – felelte, és örült, hogy nem bicsaklott meg a hangja.

Mark enyhén felvonta a szemöldökét, de nem szólt semmit.

Lily kirohant a folyosóra, majd fel a lépcsőn a földszintre, ahol nyílegyenesen megrohamozta a kijáratot, remélve, hogy még azelőtt odaér, hogy sírva fakadna. De nagyjából félúton járt a nagy irodában, amikor egy orra előtt felpattanó ajtó megakadályozta e cél elérésében. A főnöke, Grahame lépett ki a mosdóból, majdnem orrba vágta az ajtóval, de ahogy meglátta Lilyt, elvörösödött, és gyorsan visszahúzta a fejét, hangos kattanással magára reteszelve az ajtót.

Ez az – ordította volna Lily legszívesebben. – Bújj csak el, Grahame! Hisz nyilván nem akarsz kínos beszélgetésbe elegyedni velem. Vagy, nem is tudom, esetleg megköszönni évtizedes hűséges szolgálataimat. Csak húzzak el minél halkabban, ugye?

A mosdóból vízzubogás hangja hallatszott ki. Lily visszanyelte a ki sem mondott szavakat.

– Nos hát – mondta a másik nyolc alkalmazott felé fordulva, miközben a recepciós pult felé hátrált, és érezte, hogy elvörösödik –, gondolom, akkor viszlát!

A fejében drámaian hangzott, amit mondott, de az irodában, egy átlagos péntek délután mindössze néhány nyugtázó dünnyögést kapott válaszul. Mintha a létszámleépítés ragályos lenne, és senki nem akarná elkapni tőle a kórt.

– Viszlát, drágám! – mondta a recepciós Karen szórakozott mosollyal felpillantva, ahogy Lily elhaladt a pult mellett. – Korán végeztél ma!

– Olyasmi.

– Jól van, akkor minden jót, drágám!

Csak amikor végre biztonságban ült a kocsijában, akkor hagyta, hogy eleredjen a könnye. Forrón záporoztak lefelé az arcán a könnycseppek – a düh, a csalódás és a jövőtől való félelem könnyei. És elfogta a megmagyarázhatatlan szégyenérzet, hogy felesleges, nem kell senkinek.

A szégyen érzése meglepetés volt. A létszámleépítés egy munkahelyen nem ritka dolog, ezzel pontosan tisztában volt. Gyakran megesett – a barátaival, volt kollégákkal, ismeretlenekkel a közösségi médiában. A legtöbben kihasználták az alkalmat, hogy kipróbáljanak valami mást, sőt voltak, akik önként és dalolva felmondtak, hogy új életet kezdjenek.

De soha senki nem említette, hogy amikor a dolog tényleg megtörténik, az felér egy gyomorszájon ütéssel. Soha senki nem mondta, hogy az egész mennyire megalázó, dühítő, és… még számos jelzőt sorolhatott volna, de hirtelen nem találta a szavakat.

Végül beletörölte az arcát a ruhaujjába – pedig az utóbbi tizennyolc évben lankadatlanul trenírozta Tylert, hogy ne tegyen ilyesmit –, és elindította a kocsit. A rádiót bekapcsolva próbált odafigyelni a nap témájáról folyó vitára az LBC csatornán: hogy melyik a könnyebb, egy gyereket vagy egy kutyát felnevelni.

– A csecsemőkön legalább van pelenka – méltatlankodott egy nő. – A parkban az anyáknak nem kell felszedegetni a gyerekeik után a kakit.

Lily képtelen volt odafigyelni. Az iménti találkozó járt a fejében, elképzelte, hogyan reagálhatott volna másként. Például székeket borogathatott volna, vagy Jerry Maguire-ként nagy hangon fogadkozhatott volna, hogy csinál egy új céget, és magával vihette volna az egyik szorgalmas gyakornokot.

Vagy kirángathatta volna Grahame-et a vécéből, és kényszeríthette volna, hogy adjon magyarázatot. Nézzen a szemébe, és… legalább kérjen bocsánatot. Mert a pasas fél órával ezelőttig nem csupán a főnöke volt, Lily azt hitte, barátok is. Megmutogatta neki Ty fényképeit, a férfi is mesélt neki a családjáról. És most jut eszébe, a múlt hónapban Lily segített neki születésnapi ajándékot választani a feleségének – a Lily által javasolt nyaklánc kihúzta a pasast a kutyaszorítóból, amibe a tavalyi melléfogásával kormányozta magát, amikor egy, a helyi szépségszalonba érvényes „minden zeg-zug luxusgyantázására” szóló utalványt adott az asszonynak.

Érezte, hogy újra könnybe lábad a szeme, és megrázta a fejét. Nem. Nem fog összeomlani. Történt már ennél rosszabb dolog is az életében. És anyagi nehézségeik sem lesznek. Ben munkája jól megy, és van megtakarításuk. Tyt felvették az egyetemre, és már el van intézve neki egy részidős diákmunka, amikor majd odautazik. Meglesznek.

Ő is túllesz rajta.

Elindult az ismerős úton hazafelé. Ritmikus zúgással húztak el mellette az ellenkező irányba tartó kocsik, a nagy áruházakból kisebb üzletek, újságosbódék és sarki dohányboltok lettek, ahogy egyre kijjebb ért a városból. Minden ugyanaz volt, mégis minden másmilyennek tűnt – mintha elszakadt volna a rendes, hétköznapi életétől, ahogy egy elszürkült ragtapasz leesik egy régi horzsolásról.

A pirosnál állva elkapta az előtte álló autós tekintetét annak a visszapillantó tükrében, a fickó rosszallóan vonta össze a szemöldökét. Mialatt várt a zöldre, mellette okostelefonjaikba merülve, szórakozott tekintettel sétáltak el az emberek. Egy nő furakodott át a tömegen egy babakocsit tolva, mely úgy meg volt pakolva bevásárlószatyrokkal, hogy valahányszor megállni kényszerült, a kocsi majdnem felborult. Az ismerős táj szürke volt és mesterséges, amin a lehangolóan szomorú égbolt sem segített.

Az elmúlt húsz év alatt nem sok minden változott a városban. Persze volt egy csomó vidám emléke abból az időből, amikor itt lakott, itt dolgozott. Eszébe jutottak a zsúfolt éttermekben elköltött ízletes vacsorák, a munka utáni ivászatok a környék bárjaiban. Szép idők voltak.

De egy lépés távolságból már annak látta a munkában eltöltött elmúlt időszakot, ami valójában volt: végtelen küzdelemnek a céges taposómalomban, egyre több feladattal, egyre keményebben dolgozva, állandóan próbálva lépést tartani a többiekkel egy olyan versenyben, ami a világon semmit nem számít.

Megérett az idő a változásra.

Mire leparkolt a ház előtti kocsifelhajtón, már egészen eltökélt volt. Leülnek Bennel, és újratervezik a dolgokat.

– Vágjunk bele! – mondja majd drámai hangsúllyal. – Csak egy évvel van korábban, mint terveztük, ugorjunk fejest a dologba! Vive la France!

Lily már egy évtizeddel azelőtt, hogy megismerkedtek volna, arról ábrándozott, hogy egyszer a La Manche csatorna túloldalán fog élni. Gyerekkorában egész nyarakat töltött Limousin-ban és Dordogne-ban az apja VW lakóautójában egyik kempingből a másikba gurulva, és beleszeretett a lassúbb tempójú életmódba, a friss levegőbe, a gyönyörű tájakba, a francia kultúrába.

– Egy szép napon – mondta Bennek nem sokkal a megismerkedésük után –, költözzünk át Franciaországba, vágjunk bele valami jó kis kalandba!

Őszintén szólva már egy kissé belefáradt a várakozásba. Valahányszor leültek, hogy megvitassák a dolgot, egyre messzebb került a célszalag. Eredetileg úgy volt, hogy megvárják, míg Ty kijárja az általános iskolát, aztán hogy leérettségizik, most meg arra várnak, hogy berendezkedjen az egyetemen. A legtöbbször egyetértett Ben javaslataival, de fájt, hogy folyton a saját álmait kell takarékra tennie.

Legutóbb, amikor elhalasztották a költözést, Ben – hogy kompenzálja az újabb késlekedést – vett neki egy francia selyemsálat a születésnapjára, meg egy könyvet Hogyan költözzünk Franciaországba? címmel, hozzá egy csemegekosarat brie-vel, camembert-rel, csigával és borral.

– Ha Lily nem megy Franciaországhoz, Franciaország jön Lilyhez – jelentette büszkén a férje, és megcsókolta.

Hát azért nem egészen ez volt az álma, gondolta: csigát majszolni a konyhaasztaluk mellett Basildonban. De hősiesen mosolygott, és csókot nyomott Ben arcára, megérdemelte, hisz figyelmes volt. Ráadásul az azelőtti évben serpenyőkészletet kapott tőle (és ne feledkezzünk meg a negyvenedik szülinapjára kapott hiper-szuper gyümölcscentrifugáról, melyhez egy Karcsúbb combok receptfüzet is járt, teljesen ingyenesen). Ezekhez képest a sajt és a csiga kifejezetten fejlődés volt.

Most itt ült a kocsiban a felhajtón, és nézte a házat, ahol az elmúlt tizenöt évben lakott.

Az épület jól szolgálta őket: nagyszerű családi otthon volt. Amikor beköltöztek, teljesen új volt, kicsi, de tökéletes beosztású, az ő ikerházfelük egy ugyanolyan házakból álló házsor része volt egy takaros, rendezett, jól karbantartott lakóparkban. A vörös téglák azóta kissé megfakultak, de az összbenyomás még mindig modern volt. Az ablakok dupla üvegezése őrizte a meleget, a garázsban pedig, mely olyan apró volt, hogy még a legkisebb kocsi sem fért volna el benne, ideális helye volt Ty dobfelszerelésének a fia rocksztárkorszaka során.

Praktikus volt. Biztonságos választás. De nyomába se ért a régi francia vidéki háznak, amelyben elképzelte az életét.

Az elmúlt évek során hosszú órákat töltött a neten eladó franciaországi ingatlanok nézegetésével, és aprócska tanyák sarkában álló régi kőházakról ábrándozva rendszeresen átböngészte a French Property News oldalt, ahol felújításra váró épületeket keresgélt.

Csorgott a nyála, amikor olyan emberekről olvasott, akik odaköltöztek, és megélték az álmaikat: jelzáloghitel nélkül ingatlant vásároltak bagóért, és olyan otthont alakítottak ki belőle maguknak, amire egész életükben büszkék lehettek.

Ne úgy fogd fel, hogy zsákutcába kerültél! Gondolj rá úgy, mint egy lehetőségre! Az utolsó dolog, amire vágyott, az volt, hogy igazat kelljen adnia Marknak: a pasas egyetlen életcélja az volt, hogy cégről cégre járva „karcsúsítson”. De ebben az egy dologban lehet, hogy igaza volt.

Ahogy kiszállt a kocsiból, és beszívta a tavaszi levegőt, érezte, hogy felgyorsul a szívverése. Még csak délután öt óra volt, de már érezni lehetett az este hűvösét. Az ég szürkésfehér volt, a nap több réteg felhőn derengett át tompán. Nagy levegőt vett, összeszedte magát. Érezte magában, ahogy valami alakulni kezd – az izgalmat, hogy az élete most esetleg tényleg megváltozhat.

Ben péntekenként home office-ban dolgozott. Most biztosan szorgoskodik, és még legalább egy óráig nem várja őt haza. Odamegy hozzá, átöleli, elmondja az újságot, aztán felnyitja a szemét az előttük álló lehetőségekre. „Ty jól meglesz nélkülünk, bármikor hazarepülhetünk, amikor csak szüksége van ránk. És egyelőre megtarthatjuk ezt a házat is” – érvel majd neki. Erre nem mondhat nemet. Talán most végre eljött az ő idejük.

A ház némaságba burkolózott, ahogy belépett az ajtón. Ty kabátja nem lógott a fogason, a barátainál videójátékozik vagy az edzőteremben van. Felment az emeletre Ben dolgozószobájához, diszkréten köhintett egyet, mielőtt megzavarja, a világért sem akarta volna megkockáztatni, hogy a férje szívrohamot kapjon pont, amikor kitárulna előttük az új élet kapuja.

De ahogy vidám „Bonjour”-ral benyitott, látta, hogy a szoba üres. Ben forgószékének háttámláján ott lógott a pulóvere, a monitorján a képernyőkímélő ikonja úszkált a fekete háttér előtt. A gép mellett az asztalon takaros oszlopban irathalmok. Úgy látszott, Ben a hétre befejezte mások számláinak könyvelését.

– Ben? – kiáltotta Lily, miközben lement a konyhába, és kis híján nyakát törte egy halom ruhában, melyeket Ty segítőkészen lehajított nagyjából a szennyeskosár irányába. Az asszony automata üzemmódba kapcsolva lehajolt, és összeszedegette a ruhadarabokat, elfintorodott, amikor valami ragacsot érzett az ujjai alatt. Másodpercekkel később újra majdnem idejekorán halálát lelte, ahogy keresztülesett a fia lépcső tetején hagyott hátizsákján.

Mire leért a konyhába, már kevésbé érezte úgy, hogy kalandra vágyik, mint inkább egy kiadós zuhanyra és egy nyugtatóra.

– Ben? – kiáltott újra, kissé élesebb hangon.

De az egyetlen életjel egy kávéscsésze volt a vízforraló mellett.

Elővette a zsebéből a telefont, és gyorsan legörgetett a férfi számához. Ben csak hosszas csengetés után vette fel.

– Szia, drágám! – szólt kedvesen a férfi. – Úton vagy hazafelé?

– Már itthon vagyok, te hol vagy?

– Ó. Hát mivel mindennel kész voltam, eljöttünk Bazzel ebédelni a pubba.

– Délután öt óra van.

– A mindenit, tényleg? – Hitetlenkedett Ben kissé akadozó nyelvvel. – Épp egy biliárdparti közepén vagyunk. Nem csatlakozol hozzánk?

Lily nem hitte, hogy komolyan gondolja.

– Nem, semmi gond. Csak épp… azt reméltem… azt hittem, itthon leszel, és… szeretnék mondani valamit.

– Hazamehetek, ha gondolod – felelte Ben. – Mindjárt, egy pillanat! – kiáltotta valakinek. – Bocs, Baz volt az. Én jövök. Akarod, hogy…?

Igen! – mondta volna legszívesebben. Azonnal gyere haza!

De ehelyett csak annyit mondott:

– Nem kell, majd később találkozunk.

Lily kávéfőzéssel próbálta elfoglalni magát, de nem igazán tudott koncentrálni. Alig várta a pillanatot, amikor Ben belép az ajtón, és ő meglepheti a hírekkel. Többé nem kell folytatniuk a közhelyes, középkorú életüket. Az ő végkielégítése elég lesz, több, mint amit valaha össze tudtak volna takarékoskodni. Ty megbízható fiatalember, ráadásul újabban sokkal felnőttesebben viselkedett, és Lily nem volt biztos benne, hogy egyáltalán szüksége lenne-e a szüleire, miután beköltözött a kollégiumba. Végre megfelelő a csillagok állása.

Behunyta a szemét. A képzeletében Ben lelkes volt – örülni fog, hogy végre megszabadul a stresszes munkájától, és nekifoghat valami teljesen új dolognak. Felkapja, körbeforgatja, ahogy régen, és amint lehet, meghirdetik a házukat.

– Most minden megváltozik – mondta magában.

Később, amikor visszagondolt ezekre a szavakra, eltöprengett: Vajon, ha akkor képes lett volna előrelátni a jövőt annak minden gyönyörű, rémisztő, zűrzavaros és váratlan fordulatával, akkor is olyan izgatott lett volna? Vagy inkább halálra rémült volna?

Nehezen tudta várakozás közben elfoglalni magát, úgyhogy azt tette, amit válsághelyzetben mindig – felemelte a telefont, és felhívta Emilyt.

2.

Lily hátradőlt az ágyon, felbámult a mennyezetre, és a füléhez szorította a telefont. Észrevette a hajszálvékony repedést a vakolaton és a port a lámpaernyőn.

– Szóval? Szerinted? – kérdezte.

– Szerintem – mondta Emily – ez fantasztikusan hangzik… És úgy gondolod, hogy Ben benne lesz?

– Szerinted Ty miatt esetleg nem fogja akarni?

– Hát… igen. Végül is legutoljára ez volt az indok, nem?

– Igen, az igaz – felelte Lily hasra fordulva. – De tudod, mit? Ty annyit komolyodott az elmúlt fél évben! Nagyon megváltozott, biztos vagyok benne, hogy ez Bennek sem kerülte el a figyelmét. Szerintem nem akarja, hogy a szülei a sarkában lihegjenek.

– Igazad van. – Emily egy pillanatra elhallgatott. – Hű! Szóval akkor végre megteszed – mondta meglepően halkan.

– Hát… – mondta Lily –, úgy fest a dolog.

– Tudod, mennyire fogsz nekem hiányozni! – mondta Emily elgondolkodva. – Hiányozni fog az együtt töltött idő.

– Még az is, amikor megkérlek, hogy tépkedd ki a kósza ősz hajszálakat a tarkómról?

– Még az is.

– És az is, amikor csütörtökönként elvonszollak aerobikra, akárhogy tiltakozol? – viccelt Lily.

– Jó, elismerem, az aerobik nem fog hiányozni – mondta Emily.
– Bár, ha bánatomban annyit eszem, hogy végül már csak daruval tudnak majd kiemelni a házból, azért száz százalékig te leszel a felelős, mert elvitted magaddal a motivációmat.

– Ha-ha! Az nem fog megtörténni. Ott vannak a kutyáid, hogy legyen ki után rohangásznod.

– Ó, igen, hál’ istennek itt vannak a kutyák! Na, ők aztán biztosan nem akarnának Franciaországba költözni.

– Ó, azt sosem tudhatod. Szerintem Buster csodásan festene micisapkában.

– Tudod, mit? Igazad van! – kacagott Emily. – De most komolyan… Ez most tényleg megtörténik… Ejha! Örülök neked, természetesen. De…az az igazság, hogy előre utálom, hogy nem leszel itt velem.

– Tudom – mondta Lily. – De azért ez nem olyan váratlan. Mikor is mondtam először, hogy Franciaországba akarok költözni? Hány éves lehettem… tizennégy?

– Fiatalabb. Emlékszem, nyolcadikban mennyire akartál segíteni Mademoiselle François-nak francia kávézót csinálni a szülői estre.

– Ó, hát az csak… én nem…

– Oh, Mademoiselle, laissez-moi vous aider! – utánozta Emily.
– Kérem szépen, hadd segítsek!

– Egyáltalán nem is így mondtam! – nevetett Lily.

– Ismerd el, hogy megszállott vagy! Franciaország megszállottja.

– Azért azt nem mondanám, hogy megszállott…

– Tényleg? Akkor mondd csak szépen, hányszor láttad a Bor, mámor, Provence-t? – kérdezte Emily, aki tudta, hogy ez Lily abszolút kedvenc filmje.

– Jaj, hát tudod, mit érzek Russel Crowe iránt!

Lily imádta a mostanra már kissé poros filmet, amelyben a provence-i élet gyökeresen megváltoztatja a törtető tőzsdeügynök, Max Skinner életét, és a végére egy igazán szerethető, vonzó figura lesz belőle. A tény, hogy Max Skinnert Russel Crowe játszotta, már csak hab volt a tortán. De azt, hogy hányszor látta a filmet, soha nem fogja bevallani, még magának sem.

– Érdekes, azon nem kaplak rajta, hogy a Gladiátort vagy az Egy csodálatos elmét nézed századszorra – mondta Emily.

– Jól van, jól van, lebuktam. Megszállott vagyok – ismerte el Lily mosolyogva. Emily elől úgysem tudja eltitkolni az igazságot. – De nem csak nekem fontos. Ben is akarja. Legalábbis tavaly akarta. Szerintem nem lesz nehéz rábeszélni, hogy egyszerűen hozzuk egy kicsit előrébb a dolgot.

– Mire nem képes húszévnyi kitartó zsörtölődés!

– Két évtizednyi nyaggatás, és tessék: végre itt az eredmény! – kontrázott Lily. – Bár tényleg tetszik neki is az ötlet. Úgy értem, az a kosár a szülinapomra, az tényleg…

Emily felhorkantott.

– Ha nekem valaki egy kosár undorító csigát hozna a szülinapomra, esküszöm, feldugnám a…

– Ó, milyen romantikus!

– Romantikus a seggem!

Egyszerre felkacagtak.

– Most komolyan, Lil, jó neked! Úgy értem, hogy csak fogod magad, és belevágsz. Csodásan hangzik. És tudom, hogy Ty miatt aggódsz egy kicsit, de lassan el kell jönnie az időnek, amikor azt mondod, hogy most én következem. Mielőtt túl késő lesz.

– Túl késő?

– Hát… hány évesek is vagyunk? Negyvenkettő?

– Attól tartok, már negyvennégy – nevetett Lily.

– Ó, ne csináld már, az kizárt. A negyvenkettő jó lesz. Mindegy, negyvenkét évesek vagyunk, te el akarsz menni egy másik országba, elindítani egy vállalkozást, meg heverészni a napozóágyon vagy min…

– Úszkálni a tavakban, csodás kávézókban üldögélni, megtanulni franciául anyanyelvi szinten…

– Igen, igen, ezt mind – vágott közbe Emily. – Csakhogy, tudod, ha még sokáig halogatod, elmúlik a lehetőség.

– Hé, azért a közeljövőben egyelőre nem szándékozom feldobni a talpamat!

– Senki nem szándékozik – válaszolta Emily sötéten. – De hamarosan ötven leszel, aztán hatvan…

– Hagyd abba!

– Nem azt mondom, hogy öreg vagy. Az ég szerelmére, egyidősek vagyunk, és én gyakorlatilag csecsemő vagyok. De eljön az idő, amikor már túl késő lesz ezt mind megcsinálni. Amikor nem lesz energiád mindehhez, a nehéz részéhez. Szerintem helyesen cselekszel.

– Köszönöm.

Elhallgattak.

– Szóval mi a terv? Odautaztok, és megnézitek, merről fúj a szél? Elmentek házbemutatókra? Egy darabig béreltek? – kérdezte Emily.

– Ezt még nem találtam ki.

Lily felnyitotta a laptopját, és maga mellé tette a párnára, majd kihangosította Emilyt, és a Google-ön megnyitott egy listát francia vidéki házakról.

– Úgy értem, Franciaország hatalmas. És ami azt illeti, nem jártam ott túl sokszor. Leszámítva azokat a nyári vakációkat gyerekkoromban. Ben pedig… jó, voltunk együtt Nizzában meg Párizsban, de ott soha nem tudnánk venni egy házat.

– Hacsak nem nyertél titokban a lottón.

– Attól tartok, nem nyertem. És egyébként is, a városok nyaralni nagyon jók, de valahol élni egészen más… valami olyan helyen akarok lakni, ami…

– Olcsóbb?

– Igen. Olcsóbb, az biztos – nevetett Lily. – És csendesebb. Tudod, olyan nyugodt helyen.

– Mint például Limousin – mondta Emily, eltúlzott francia kiejtéssel.

– Oui, mint Limousin.

– Az hol van egyáltalán?

– Hát, úgy Franciaország kétharmadánál, ha lefelé mész a térképen. Kábé. Tizenkét és tizenhat éves korom között minden évben ott nyaraltam.

– Ó, igen. Azok a szép, tehenes képeslapok!

– Az az, bizony.

– Akkor az olyan falusias?

– Igen. De csodaszép. És a házak… – Lily felhördült, ahogy betöltött egy oldal, amire rákattintott. – Te jó ég, ez nevetségesen olcsó. Van itt egy öreg, vidéki ház ötvenezer euróért!

– Az rendes pénzben mennyi?

– Úgy negyvenezer font. Ez abszolút belefér. Anyám örökségének a nagy része is megvan még… ahhoz hozzájön a végkielégítésem… plusz, amikor eladjuk ezt a házat, lesz pénzünk a bankban, abból élünk, meg fizetjük a felújítást. Ilyesmi. Minden kötelezettség nélkül, lesz időnk beindítani a vállalkozást… – Lily elhallgatott, elragadta a képzelete.

– Csodásan hangzik.

– És nincs miért itt maradnom, mióta… szóval mióta anya meghalt. És mióta David Ausztráliába költözött.

– Tessék? Semmi nem tart itt? Lehet, hogy a bátyád már másik földrészen él, de azért még van itt egy szegény, magányos legjobb barátnőd – mondta megjátszott sértettséggel Emily.

– Annak a szegény barátnőnek van útlevele.

– Ott a pont. Elfelejtettem, hogy a legjobb barátok ingyen nyaralhatnak. Felejtsd el, amit mondtam.

– Úgy értem, ugye szerinted is látni fogja Ben, hogy logikus lenne most belevágni? – kérdezte Lily, aki próbálta elfojtani magában a hirtelen támadt kétséget. – Szőlőskertekben sétálgatni, felfedezni a vidéket, minden reggel friss kenyérért menni a boulangerie-ba… mi az alternatíva? Hogy itt ülünk Basildonban, és nézzük a tévén a Kincsvadászok meg az Antikhősök ismétléseit?

– Nono, csak ne szóld le, amíg nem láttad! A Kincsvadászokat egészen kezdem megkedvelni.

– Tényleg? Szerintem átverés az egész.

– Hah! Na mindegy, a lényeg az, hogy százszázalékosan támogatlak, bárhogy is döntesz.

– Köszönöm – mondta Lily, és megnyitott egy oldalt rövid távra bérelhető ingatlanokkal. – Rengeteg házat lehet bérelni is, mialatt az igazira vadászunk. Adok egy esélyt Bennek, hogy megszokja a vidéki életet, tudod, hogy hozzánőjön, beivódjon a bőre alá…

– A bőre alá? Úgy hangzik, mint egy gombafertőzés!

– Emily. Most komolyan!

– Mindenesetre tudod, hogy örülök, hogy végre megvalósítod az álmaidat. Itt az ideje, hogy kiállj magadért, Lily Butterworth. Jogod van az álmaidhoz, helyezd magad az első helyre!

– Igen – tűnődött el Lily. – Tudod, mit? Szerintem igazad van.

*   *   *

Amíg Ben több órával később hazaérkezett, Lily a kanapén ülve váltogatta a csatornákat, és hasztalan próbált találni valami néznivalót a tévében. Fél tizenegykor Ty egy pillanatra felbukkant az ajtóban, majd felvonult a szobájába egy doboz kukoricapehellyel.

– Minden rendben, szerelmem? – kérdezte Ben, amikor végre megérkezett, és csókot nyomott a nő feje búbjára.

– Aha, minden oké – felelte Lily, akinek a feje tele volt Franciaországgal, vidéki tájak és végtelen nyarak képével.

– Szabad délutánod volt, hamarabb elengedtek?

– Tessék?

– Csak olyan korán itthon voltál, azért gondoltam…

A fenébe. Az Emilyvel való beszélgetés és háromnegyed palack bor elfogyasztása következtében Lily egészen el is felejtette, hogy ma amúgy elbocsátották a munkahelyéről.

– Ó, persze, igen. A fenébe. Ööö… hát, nem volt valami jó napom. Legalábbis eleinte. Kirúgtak.

– Komolyan beszélsz?

A nő korábban is látta már elsápadni Bent. Egyszer Ty születésekor, egy másik alkalommal meg amikor elkapta egy súlyos influenza. De még sose látta a színt ilyen gyorsan eltűnni az arcáról ilyen csekély inger hatására. A férfi lerogyott mellé a kanapéra, szőkésbarna haja, mely – Lily most vette csak észre – enyhén szólva megérett a fodrászra, csalódottan lógott a homlokára.

– Ühüm. Úgy tűnik, én voltam a létszámfelesleg – vonta meg a vállát a nő.

– Uramisten.

– Pontosan.

– Ne ess pánikba – mondta a férfi, szorosan megragadva Lily kezét.

– Én egyáltalán nem esem pánikba… csak azt szeretném, hogy…

– Megoldjuk – folytatta a férfi, de nem nézett a szemébe. – Az én fizetésem elég a jelzálogkölcsön részleteire és a számlák nagy részére, van egy kis megtakarításunk, és ott az örökséged… persze csak végveszély esetén.

– Jó, de hát nem látod, Ben, itt a nagy lehetőség! – mondta a nő túláradó lelkesedéssel a férfi felé fordulva. – Ebből a pénzből most csinálhatnánk valamit. Arra gondoltam, hogy mivel jövőre úgyis elköltöznénk Franciaországba, mi lenne, ha most mennénk? Nincs miért maradni.

A férfi ránézett, Lily látta, hogy a szeme elkerekedik… nem az izgatottságtól, hanem valami mástól, valamitől, amit nem tudott megfejteni. Ben félresimította homlokából a kósza hajtincset.

– Nem is tudom – mondta Ben. – Úgy értem, nem úgy volt, hogy mielőtt eladjuk a házat, feltuningoljuk egy kicsit? A fürdőszobát is meg kéne csináltatni, meg…

– Nem érdekel a rohadt lefolyó. Ettől megváltozna az életünk, Ben!

Ben megfogta a kezét.

– Én csak szeretném megvárni a megfelelő időpontot.

– Hát nem érted? Ez a megfelelő időpont!

– És mi lesz Tyjal?

Lilyn áthullámzott a bűntudat ismerős érzése.

– Rajta rengeteget gondolkodtam – bólintott. – De az az igazság, hogy nem leszünk olyan nagyon messze. Egy darabig a házat is megtarthatjuk, kapok végkielégítést, ott van anya öröksége… Meg tudnánk…

Volt valami a férfi arckifejezésében, amitől elhallgatott.

– Én csak… – kezdte Ben.

Lily nézte a férfit, ahogy ült ott az összement pólójában, fáradtan az egész heti melótól, kiütve a pubban elfogyasztott nem kevés sörtől. Elképzelte őt Franciaországban, amint egy teraszon ülve a kávéját kortyolgatja, és nincs főnöke, akinek be kell számolnia. Elképzelte, hogy milyen életük lehetne ehelyett a vegetálás helyett, ami most van.

De a férfi arca inkább komor volt és elgondolkodó, mint izgatott.

– Nem mondom, hogy nem – mondta Ben óvatosan. – Csak éppen… túl korainak gondolom.

– Túl korainak? – Lily érezte, hogy a szeme könnybe lábad. – De hiszen megegyeztünk… megvártuk, míg Ty gimnáziumba megy, megvártuk az érettségit… kivártuk, hogy a munkádban kialakuljanak a dolgok. Mindent. Most azt mondtuk, megvárjuk, míg Ty elvégzi az első évet az egyetemen. De rájöttem, hogy mindig lesz valami, igaz? Jövőre is adódhat valami, amit meg kell várjunk.

– Nos, ha igen, akkor… akkor tovább várunk. Semmi értelme elsietni a dolgot…

– Most komolyan beszélsz? – kérdezte a nő. A gyomra felkavarodott, mintha most evett volna egy tál csigát.

– Hogyhogy?

– Hát… – kezdte Lily finoman –, megígérted. Eldöntöttük, hogy jövőre mindenképpen megyünk, igaz?

– Azt nem állítanám, hogy megígértem… Megígértem, hogy gondolkodom rajta… De ha mégsem jön össze…

– Ó, istenem…

Ben eltökélt képet vágott.

– Talán jobb lenne majd reggel megbeszélnünk ezt a dolgot, amikor nem vagy ilyen… túlfűtött – mondta Ben, miközben felállt, és odanyújtotta a kezét.

– Túlfűtött?

– Igen, úgy értem, nagyon… meg tudlak érteni. De te most a szíveddel gondolkozol, Lily, nem a fejeddel. Túl korai lenne.

Mondd ki! – sürgette Lilyt az elméje. Vagy velem jössz, vagy egyedül megyek! Vagy: Ha szeretnél, velem jönnél. Mondj valamit!

– Ó – mondta ehelyett, és a kezét bámulva érezte, hogy az arcán legördül egy könnycsepp. – Figyelj csak! – folytatta kétségbeesetten.
– Mi lenne, ha kivennél egy hónap szabadságot…

– Egy hónapot?

– Igen, de hallgass meg – mondta tenyerét a férfi combjára téve.
– Gyere velem Franciaországba! Kibérelünk egy házat valami klassz helyen, és kipróbáljuk. Legrosszabb esetben nyaralunk egyet, a legjobb esetben pedig belevágunk valami igazán izgalmas dologba!

A férfi hallgatott.

– Megengeded, hogy átgondoljam? Egy hónap nagyon hosszú idő… esetleg… lehetne valami rövidebbet? És szállodában? Vagy…

Lily érezte, ahogy összeszorul a gyomra.

– Oké – felelte. Nyilvánvaló volt, hogy semmi értelme vitatkoznia Bennel. Érezte, ahogy az eddig sikeresen visszatartott könnyek csípni kezdik a szemét, de visszapislogta őket.

– Haragszol? – kérdezte Ben a beálló csöndben.

Túl jól ismeri őt.

– Nem haragszom – felelte a nő tapintatosan. – Csak… – Egy pillanatra elhallgatott. – Ben, mondd meg őszintén… azok a tervek, amiket szövögettünk… az a sok beszélgetés arról, hogy mi lesz jövőre. Tényleg csak az „időzítésről” van szó, vagy igazából… – újra elhallgatott. – Ben, akarsz majd egyáltalán valamikor eljönni velem Franciaországba?

A férfi egy hosszú percig nem szólt semmit.

– Igen – felelte végül. – Nem. Vagyis talán. Szinte biztosan.

– Ez rémisztően úgy hangzik, mint egy „nem”.

– Én… szóval… őszintén szólva néha arra gondolok, nem jobb-e, ha az álmok álmok maradnak? Tudod: vigyázz, mit kívánsz, meg minden. Hisz itt van az életünk… – magyarázta a férfi a vállát vonogatva, megadóan felfelé fordítva a tenyerét.

– De…

– Figyelj, szerintem feküdjünk le aludni – nyúlt a nő kezéért újra.
– Teljesen hulla vagyok, túl sok Guinnesst ittam. És úgy fest, te is több bort ittál a kelleténél. Így nem tudunk tisztán gondolkodni…

– Én tisztán gondolkodom.

– Rendben, szerintem… aludnom kell rá egyet.

– Oké – felelte a nő, de nem nézett rá.

– Oké?

– Igen. Holnap megbeszéljük. Menj föl nyugodtan, mindjárt megyek én is.

Alighogy Ben eltűnt szem elől, Lily felnyitotta a laptopot, és megérintette az egeret. Ahogy kivilágosodott a képernyő, megkönnyebbülve látta, hogy nem zárta be a korábbi kereséseit. Mert itt a vége, fuss el véle. Soha többé nem lesz az az ember, akivel csak megtörténnek a dolgok. Az az ember lesz, aki irányítja az eseményeket.

Még mielőtt meggondolhatta volna magát, rákattintott a „kiválaszt” gombra az egyik bérelhető luxusszálláshely lapján, amit nézegetett, és lefoglalta, ha nem is frankofil hajlamainak engedve élethossziglan, de legalábbis egy hónapra, kipróbálni. Ben talán vele megy. De ha nem, az sem a világ vége. Végül is csak egy hónapot töltenek abban az esetben külön egymástól. Mindenesetre tett egy lépést afelé az élet felé, amiről mindig is álmodott.

Ha más nem is, remélhetőleg ebből Ben legalább láthatja, milyen komolyan gondolja a dolgot.

Mi a legrosszabb, ami történhet? – tűnődött el, ahogy lecsukta a laptopját, és felment lefeküdni.

3.

Lassan tért magához, a feje súlyosan nyugodott a párnán, szeme még szorosan csukva, érezte a lüktetést a halántékán. Régen lépte túl utoljára a saját maga által felállított kétpoharas határt, és már kezdte elfelejteni, hogy miért is hozta ezt a szabályt. Tegnap, amikor Benre várva kortyolgatta a palack vöröset, úgy képzelte, hogy ma reggel majd kiugranak az ágyból, alig várják, hogy tovább szövögethessék a terveiket. De most örült, ha nagyobb baleset nélkül sikerül elvánszorognia a konyhába, hogy feltegyen egy kávét.

Ahogy a reggeli nap sugara áthatolt a függöny résén, és kéretlen fényben fürösztötte az arcát, Lily érezte, hogy a fájdalom belenyilall a homlokába.

– Atyaég – nyögött fel a hasára fordulva, és a tenyerébe temette az arcát.

Az ágy másik oldaláról hörgés hallatszott válaszul.

– Jézus – nyöszörgött Ben.

– Másnapos vagy?

– Másnapos.

Ben félig felült a könyökére támaszkodva, és hunyorogva bámult a fény felé.

– Az az átkozott Baz. Mindig elcsábít még egy utolsó korsóra.

– Tudod, mondhatsz ám nemet.

– Ott a pont.

– Mennyit ittál?

– Egy idő után már nem számoltam. Mindenesetre Miss „Egyedül ledöntöttem egy egész palackot” csak hallgasson.

– Egy egész palack volt? – kérdezte a nő elszörnyedve. – Egyedül megittam?

– Hát, majdnem.

– A fenébe. Nem csoda, hogy szarul vagyok.

Megpróbálta kinyitni a szemét, közvetlenül az orra előtt megpillantotta Ben meztelen hasát, erre újra behunyta.

A férfi nevetve fordult meg az ágyban.

– Ugyan már, túljutunk rajta. Együtt. Egyszer vagy fiatal! Carpe diem… Tudod, ragadd meg a napot!

Lily hallotta, hogy a férfi a tenyerébe liheg.

– Úristen, bocs a leheletemért, olyan szagom van, mintha belülről kinyalogattam volna egy szemetest.

A nő a fájdalom ellenére elvigyorodott. Húsz éve együtt vannak, és még mindig képesek megnevettetni egymást. Ez is valami. Aztán bevillant egy emlékkép, és elöntötte a bosszúság.

– Ben, 2011 óta nem vagyunk fiatalok. Lassan elfogynak a megragadható napjaink.

A férfi felnevetett, de aztán rájött, hogy Lily komolyan beszél.

– Ó, Lily! Tudom. Értem, hogy miért érzed így. De tudod, hogy együtt megtaláljuk a megoldást erre az egészre.

– Milyen egészre?

– Hát, az elbocsájtásra. Meg… meg hogy ki kell találjuk, mi legyen.

Lily felsóhajtott.

– Ben, már kitaláltuk, mi legyen. Újra és újra átbeszéltük. Én csak annyit szeretnék, hogy hozzuk előrébb egy évvel. Mégis, mire várunk? De most úgy néz ki, soha nem fogjuk megtenni.

A férfi hallgatott.

– Ben?

– Ide figyelj – mondta Ben. – Mi lenne, ha ezt a beszélgetést… a döntést jegelnénk egy kicsit? Nem kellett volna ilyen gyorsan megígérnem…

– De Ben…

Mielőtt még befejezte volna a mondatot, bevillant az agyába egy emlék, ahogy néha az átszórakozott éjszakák utáni reggel szokott. Ezúttal azonban ez nem annak az emléke volt, hogy táncol egy asztal tetején, vagy megcsókol egy ismeretlent, vagy bármi olyasmi, amit az ember általában keservesen megbán másnap reggel. Annak az emléke volt, ahogy rákattint a „Kiválaszt” gombra egy ingatlanos oldalon. Tényleg lefoglalt magának egy franciaországi vakációt? Kissé homályos volt az emlékkép. Semmilyen részletre – hely, ár – nem emlékezett. Talán akarta, de végül nem nézte meg.

Mindegy, mindjárt ellenőrzi.

– Mi az? – kérdezte Ben.

– Ezt meg kell beszélnünk – mondta Lily, felült, átvetette lábait az ágy szélén, és próbált derűsen vidám hangon beszélni. – De előbb igyunk egy kis teát!

Nézte a férjét, ahogy az szemmel láthatólag rosszulléttel küszködve kuporgott az ágyban, és hirtelen elöntötte a bűntudat. Jó, az igaz, hogy Ben kinevette az egy hónapos nyaralás ötletét, de ő meg túlságosan hirtelen ömlesztette rá a terveit. Ha várt volna reggelig, lehet, hogy a férfi belement volna legalább a nyaralásba. Együtt kitalálhatták volna, hogy mi lenne a megfelelő időpont. Aztán amikor végre ott vannak… Lilynek valami azt súgta, hogy Ben ugyanúgy beleszeretne Franciaországba, ahogy ő imádja. De nem volt helyes a háta mögött, a tudta nélkül cselekednie.

Elképzelte, neki hogy esne, ha a férfi csinálná vele ugyanezt. Múlt éjszaka olyan egyszerűnek tűnt a dolog. Olyan átkozottul egyszerűnek. De ezt teszi az emberrel a legjobb barátnő és a vörösbor halálos elegye. A megnyugvás illúzióját adja, miközben a valóságban egy egyszerű nyaralás is komplikált lehet.

De lehet, hogy feleslegesen aggódik. Mielőtt pánikba esik, talán meg kéne nézni, hogy tulajdonképpen mit is csinált.

– Biztos nem akarod, hogy én megcsináljam? – kérdezte a férfi hirtelen rekedt, reszketeg hangon, ahogy Lily odaért az ajtóhoz.

Máskor leleplezte volna a férje blöffjét, és szaván fogta volna, de most a laptop is hívta odalent.

– Mi lenne, ha elfogadnám kelletlen felajánlásodat? – kérdezett vissza a nő.

– Lehet, hogy sírva fakadnék. De megcsinálnám. Csak reméltem, hogy megesik rajtam a szíved – mondta ártatlan kölyökkutya-szemeket meresztve a nőre.

– Hülye vagy – csóválta a fejét Lily mosolyogva, aztán mereven mozgó lábbal elindult a lépcső és a kérdéseire válaszokat tartalmazó laptop felé.

Nagy nehezen lemászott a földszinti előszobába, és elfordult a konyha felé. Ty szemmel láthatólag lent járt némi éjszakai nasit vételezni, mert a müzlisszekrény ajtaja tárva-nyitva állt, és egy újabb kinyitott doboz gabonapehely hevert a pulton az oldalára borulva. A mosogató mellett egy piszkos tálka állt, benne kukoricapehely-nyomok, és az alján tejmaradék. Lily felállította a dobozt, becsukta, visszatette a szekrénybe, aztán odalépett az előző este a konyhaasztalon hagyott laptopjához, és felnyitotta.

Hirtelen mintha kívülről látta volna magát, ahogy ott áll a konyhában, miután épp feltakarított valaki után, aki egyetlen pillanatig sincs rá tekintettel.

Hány alkalommal is folytatta le a „csukd be a müzlisszekrényt, és mosogasd el a tálkádat” kezdetű beszélgetést a fiával? Az utóbbi nyolc évben legalább hetente egyszer. Vagy kétszer. Vagyis összesen nagyjából nyolcszázszor. Nyolcszáz alkalommal magyarázta el a kisfiának, hogy immár elég idős ahhoz, hogy elrakodjon maga után, érezzen végre egy kis felelősséget. És legyen tekintettel rá. És hogy a nyitva maradó müzlisszekrény mágnesként vonzza a hangyákat és a molyokat.

Persze nem tragédia, ha el kell mosni valaki más müzlistálkáját. Vannak három-, sőt négygyerekes barátnői, akik minden áldott reggel szennyes edénnyel dugig pakolt mosogatóra érkeznek le a konyhába. Csak az a rengeteg feleslegesen eltékozolt perc az életéből – gyors fejszámolással nagyjából négyezerre jutott. Végül is akár be is foghatta volna a száját, és hagyhatta volna, hogy a gyerek szanaszét szórja a gabonapelyhet, amerre jár.

Odakint a kora reggeli napsütést heves zápor váltotta fel. Az eső verte az ablakot, és ahogy kinézett a hátsó teraszra, a műanyag székekre és a múlt nyárról ott maradt, egyszer használatos grilltálcák halmára, szíven ütötte a kontraszt a húsz éve, a reggeli mosogatás közben elé táruló látvány és a laptopján most felvillanó ház képe között. Megpróbált rákattintani a fotóra, hogy jobban szemügyre vegye a részleteket, de rájött, hogy közben lefagyott a monitor.

Újraindította a gépet, remélve, hogy vissza tudja keresni az előzményeket, és rá tud jönni, mi az, amit lefoglalt, mikorra és hol. Ahogy újraindult a rendszer, csilingelt a beérkező e-mailek postafiókja.

Persze! Nyilván jön valamiféle megerősítő üzenet.

Oké, Lily – mondta magában –, akkor lássuk, mibe keveredtünk!

A beérkező levelek között ott voltak a szokásos 10 százalékos leértékeléseket kínáló ajánlatok, furán megszövegezett spam-üzenetek, valamint egy értesítés, hogy a két héttel ezelőtt megrendelt harisnyanadrágot feladták az áruházból. A folyamatos frissítéseknek köszönhetően általában többet tudott a harisnyák tartózkodási helyéről, mint a fiáéról. Végül pedig egy e-mail az eBay-től.

Azt tudta, hogy nézegetett nyaralásra alkalmas ingatlanokat az aukciós oldalon, de fogalma sem volt róla, hogy ezen keresztül foglalta le a házat. Ez csak az egyik oldal volt azok közül, amelyeket párhuzamosan nyitva tartott.

Az e-mail tárgyában a lelkes „Gratulálunk! Ön nyertes ajánlatot tett a …” szöveg szerepelt.

Rákattintott az üzenetre, alig várta, hogy megtudja, mibe keveredett, és főleg, hogy mennyiért.

Ahogy végigolvasta a szöveget, akaratlanul felsikkantott.

– Minden rendben, drágám? – kiáltott le Ben odafentről.

– Igen – hazudta a nő. – Minden rendben. Csak… megégettem az ujjamat. De semmi baj.

Egy pillanatra behunyta a szemét, próbált mélyeket lélegezni. És kitalálni, hogy mi a csudát csináljon.

Fogalma sem volt.

Odament a konyhapulthoz, és forró vizet öntött a bögréikbe, miközben érezte, hogy elönti a veríték. Most ez vajon kötelező erejű? Lehet az ilyesmi ennyire egyszerű, hogy egyetlen kattintás, és kész? Kétségbeesetten igyekezett összeszámolni, hogy mennyi megtakarított pénzük van összesen, plusz a hitelkártya, plusz a bejövő végkielégítés. Egyáltalán elég lenne rá?

Lecsukta a laptopot, mintha ezzel eltörölhetné a rettentő bonyodalmat, amibe belekormányozta magát, megfogta a bögréket, és elindult fölfelé a lépcsőn.

Bennek semmiképpen nem mondhatja el a dolgot. Legalábbis, amíg ki nem találja, mi legyen.

A hálószobába érve Bent az ágyban találta, félig ült, a fejtámlának támaszkodva. Gondosan elrendezte a nő párnáit is, hogy kényelmesen, az ágyban ülve szürcsölhessék el a teát, ezzel is bizonyítva, hogy ő egy gondoskodó férj. Ahogy Lily közeledett az ágyhoz, Ben látta, hogy gondterhelten ráncolja a homlokát.

– Biztos minden rendben? – kérdezte. – Sápadtnak tűnsz.

– Sápadtnak? – kérdezett vissza a nő közömbös hangon. – Jól vagyok – vigyorgott szélesen, hogy bizonyítsa.

– Biztos? – kérdezte a férfi. – Olyan… fura a mosolyod. Nem fogsz hányni vagy ilyesmi?

– Nem, semmi bajom – hazudta a nő, odaadta Bennek a bögréjét, és leült az ágyra. – Nincs szükség felmentő seregre, túlélem.

Ben kétkedve meredt rá.

– Oké, ha biztos vagy benne…

Lily belekortyolt a teájába.

– Eskü. Csak másnapos vagyok. Már nem is emlékszem, mikor voltam utoljára.

– Örülj neki! Szerencséd van!

– Na persze – felelte Lily. – Te csak emiatt vagy másnapos. A balszerencse az oka, mi?

– Hahh! Ez tetszik. A Balszerencse és Baz.

– Soha nem te vagy a hibás, ugye?

– Soha – vigyorgott a férfi, és odanyúlt, hogy megfogja a nő szabad kezét. – Figyelj csak, gondolkodtam a dolgon – folytatta. – Tudod, amit Franciaországról mondtál.

Lily érezte, hogy pislákolni kezd benne a remény.

– Tényleg?

Ránézett a férje arcára, és a tegnap esti fanyalgás és félelem helyett most nyitottságot látott rajta. Mintha ő is kezdene izgalomba jönni a javaslattól. Ben a szeme alatti sötét karikáktól, felborzolt hajától és enyhe alkoholszagától eltekintve jobban festett, mint mostanában szokott – mint aki tele van ötletekkel.

– Igen, hallgass ide! Sajnálom. Lehet, hogy komolyabban kellett volna vennem a dolgot. Tudom, mennyire szereted Franciaországot, és úgy gondolom, hogy tartozom neked azok után, hogy… ööö… nem is tudom… megígértem bizonyos dolgokat – mosolygott, és megragadta a nő kezét.

Lily fejfájása enyhült, ahogy az izgalom összeszorította a mellkasát. Lehetséges, hogy Bennel végül mégiscsak egy hullámhosszon vannak? Lehet, hogy annak ellenére, amit elkövetett, mégis működhet a dolog?

– Ó – csak ennyit mondott.

– Igen – mondta a férfi, félretette a bögréjét az éjjeliszekrényre, és két kézzel megfogta Lily kezét. A szeme olyan izgatottan csillogott, ahogy már sok éve nem. – Van egy javaslatom.

– Igen? – suttogta a nő alig hallható hangon.

– Franciaországgal kapcsolatban.

– Ó, Ben!

– Mert tudom, hogy mennyire szeretnél menni.

– Igen, nagyon.

– Akkor csináljuk!

– Hogy mi? Komolyan mondod?

Lily átölelte két karjával a férfit, miközben fél kezében a teáját egyensúlyozta, belefúrta a fejét a vállába, a szíve izgatottan kalapált. Ez most tényleg megtörténik?

– Várj, a legjobbat még nem is hallottad! – mondta Ben, és titokzatosan somolyogva folytatta: – A múlt héten láttam egy ajánlatot az Expressben. Hétvége Párizsban, utazás első osztályon az Eurostarral, háromcsillagos szálloda, és az egész csak 199 font per fő, ha minden kupont beváltunk. Úgyis közeleg az évfordulónk. És micsoda kedvező ajánlat!

– Ó.

– Hahó, Franciaország! Jövünk! – rikkantotta a nő arcát fürkészve, amelyen saját lelkesedésének tükörképét kereste.

– Hmm. Igen.

Olyan volt, mintha a férfi kiengedte volna a héliumot Lily boldogságlufijából, és megtöltötte volna szarral. A léggömb nagy placcsanással ért földet.

De jelenleg – emlékeztette magát Lily – a Ben ajánlata felett érzett csalódás a legkisebb gondja.

– Oké – mondta, és próbált mosolyogni, miközben az agyában szélsebesen kavarogtak a gondolatok. Küld egy e-mailt az eBaynek, és megmondja, hogy sajnos hibát követett el. Lehet, hogy azt írja, hogy van egy kis kétévese otthon, és a gyerek véletlenül megnyomta a gombot. Kideríti, hogy legálisan van-e lehetőség, hogy visszatáncoljon. Hogy mekkora kötelezettséggel jár a dolog.

Nem fogja feladni a francia terveket. De az biztos, hogy nem így akart nekikezdeni.

Mert az előbb megnyitott e-mail nem nyugta volt a befizetett összegről, sem pedig információ a házat kiadó ügynökségtől. Így szólt:

Gratulálunk! Ön nyertes ajánlatot tett a „Kőház 3000 m2 kerttel és felújításra szoruló melléképülettel”-tételre.

Lejjebb görgetett, csak félig-meddig értette, hogy mit is olvas, aztán amikor meglátta a szöveg végét, megállt.

Ön elkötelezte magát, hogy megvásárolja a nevezett ingatlant 48.601 euróért.

Kérjük, lépjen kapcsolatba az eladóval a tranzakció lebonyolítása érdekében.

Fel sem tűnt neki, hogy vásárolt egy átkozott házat.

4.

– Mi van, mi a baj? – kérdezte Emily, ahogy Lily kinyitotta az ajtót. Úgy tűnt, pizsamanadrág van rajta, legalábbis annak látszó ruhadarab villant elő a hosszú kabát alól. Hullámos barna haja hevenyészett kontyban volt feltornyozva a fejére. – Jöttem, ahogy megkaptam az üzenetedet.

– Azt látom – felelte Lily, füle mögé simítva szőke haját. Lelkiismeret-furdalása volt amiatt, hogy ő már lezuhanyozott. – Bocs, hogyha úgy tűnt, hogy… ennyire sürgős.

– Az ég áldjon meg, Lily, azt hittem, betörők karmaiból kell téged megmentenem, vagy nem is tudom, ég a ház. Az üzeneted úgy hangzott… azt hittem, sírsz. De úgy tűnik, semmi baj – mondta Emily a szemét forgatva, és belépett a házba.

– Már megnyugodtam.

– Akkor semmi nem ég?

– Semmi nem ég.

– És lehetett volna tíz percem nyugodtan felöltözni?

– Akár egy óra is. Bocs. Talán egy kicsivel világosabban kellett volna fogalmaznom a telefonban – sajnálkozott Lily.

– Szóval? Mi a fene ez a súlyos vészhelyzet? És mi az pontosan, amitől meg kell téged menteni? – kérdezte Emily gyors puszit nyomva barátnője arcára. – Azt hittem, kettőnk közül én vagyok a drámakirálynő.

– Csss! Halkabban! – szólt rá Lily, lopva hátrasandítva a válla felett.

– Miért kell suttogni? Nem azt mondtad, hogy Ben nincs itthon?

– Ő nincs is. De Ty még itthon van. Szerintem alszik, de sosem tudhatja az ember. És nem akarom, hogy valaki megtudja.

– Na most már kezdek kíváncsi lenni. Mi a csudát csináltál, Lily Butterworth? Nem lehet annyira rossz – mondta Emily, miközben kibújt a kabátjából, lehányta a lépcső korlátjára, ezzel egy csapásra leleplezve, hogy tényleg kockás pizsamanadrágban és egy „Sweet dreams, sweetie pie” feliratú gyűrött pólóban érkezett.

– Ejha, csinos – vigyorgott Lily, és barátnője vállára helyezte a kezét. – De köszönöm – tette hozzá. – Úgy értem, tényleg fogtad magad, és iderohantál, amikor hívtalak.

– Úgy érted, túlreagáltam a dolgot szokás szerint?

– Hát, az meglehet. De én vagyok a hibás.

Egy pillanatra összemosolyogtak, aztán Emily megcsóválta a fejét.

– Ugye tudod, hogy csak pár alkalommal kiálthatsz farkast, mielőtt aztán már senkit nem érdekel majd, hogy eljöjjön, és megmentsen? – mondta.

– Tudom.

– Még egy téves riasztás, és vége. Farkasok mindenütt. Nem marad egy szál bárány se.

– Ó, azért baj az van – fintorgott Lily. – Csak nem az a tragikus fajta. Inkább olyasmi, amire azt mondanám, hogy… helyzet van.

– Helyzet? – kérdezett vissza Emily izgatottan. – Ki vele!

– Próbáld meg visszafogni a lelkesedésedet, légy szíves!

– Ohó, valami rosszat csináltál, Lily?

– Az attól függ, mi számít rossznak – felelte a nő, és bemasírozott a nappaliba, ahol a kanapén kinyitva ott hevert a laptop. Emily kezébe nyomta, és figyelte, ahogy a barátnője gyorsan végigszalad az e-mail szövegén.

– Atyaég, Lily! Ez komoly? – rogyott le Emily a kanapéra, és a jókedve egy pillanatra eltűnt.

– Aha – felelte Lily, és lehuppant mellé. – Mondtam, hogy helyzet van.

– Hát ezért majdnem megérte pizsamában átrohanni.

– Tudom.

– Tulajdonképpen mennyi bort ittál?

– Majdnem egy egész üveggel, de most nem ez a lényeg.

– Tudod, az emberek többsége, amikor becsiccsent, ártatlan antiszociális viselkedésről tesz tanúbizonyságot. Letartóztatják. Ágyba bújik egy idegennel. Vagy mit tudom én, ordítozva kihajigálja a párja holmiját az ablakon – fejtegette a barátnője, akinek komoly arckifejezése ellenére a szája sarka már felfelé görbült.

– Bizony. Azt mondanám, hogy ennél ez mind jobb.

– Mindenesetre olcsóbb.

– Ja.

– Egyáltalán ki nézeget ingatlanokat az eBayen? Bármikor vásárolok ott valamit, mindig elfelejtem ellenőrizni a méreteket, és teljes katasztrófa lesz belőle. Na de egy házat!

– Tudom.

– Amit még nem is láttál!

– Tudom.

– Franciaországban!

– Csss! Tudom – mondta Lily. – Amit nem tudok, az az, hogy most mit csináljak.

Emily látványa felvidította, ahogy mindig. De a reggel rátörő aggodalom újra áthullámzott rajta, amikor a képernyőn lévő szöveget nézte.

Most az egyszer megkönnyebbült, amikor kiderült, hogy Ben szombat délelőttre betervezett egy teniszezést. Máskor csalódott lett volna, hogy nem tudnak együtt tölteni egy lustálkodós reggelt itthon, de ma gyakorlatilag ő pakolta össze a férje sporttáskáját.

– Biztos nem baj? – kérdezte Ben. – Ne haragudj, elfelejtettem beleírni a naptárba. És nem is vagyok valami jól, szóval, ha akarod, lemondhatom…

– Dehogyis, ne butáskodj! Jót fog tenni! – mondta, és meglapogatva a férfi hátát, már terelte is az ajtó felé. – Nézd csak, itt a kulcsod!

– Ha most indulok, egy fél órával korábban érkezem, mint kellene…

– Akkor szia! – csicseregte Lily, becsukta az ajtót, és rohant telefonálni Emilynek.

– Ez még biztosan nem kötelező érvényű. Úgy értem, egy gombnyomás az eBayen? – gondolkodott hangosan Emily. – Mondhatnád, hogy a gyereked nyomta meg véletlenül, vagy a kutyád, vagy mit tudom én. Biztos nem vagy vele egyedül.

– Ebben reménykedtem. Most délelőtt akartam kideríteni, hogy mi a helyzet. De aztán kaptam egy üzenetet az eladótól. Egy e-mailt.

– És?

– Hát… franciául volt, úgyhogy beraktam a Google fordítóba, de… – odanyúlt, és előkattintott egy másik nyitva levő weblapot.

FORDÍTÁS

Tisztelt Asszonyom!

Nagyon örülök, hogy Ön megvásárolta a szép kőházat a nagy víz közelben. Beszélni fogok az ügyvéddel, és a papírmunkát el lesz intézve nagyon rövid időn belül remélem nem lassan. Ez jó hír önnek: én vagyok a közeli kis város Eymoutiers polgármester, ezért tudok gyorsabbra csinálni szerződést aláírni. Azután következik törvényi folyamat, de azt tudom meggyorsítani a hatalmammal. Remélem, hamarosan hallok ön felől.

Sok szép napot

Frédérique de Breton

Nem volt a legtökéletesebb fordítás, de a lényeg kiderült belőle.

– Ó.

– Ugye?

– Ő a polgármester?

– Ühüm. És egy kicsit utánanéztem. Tudtad, hogy Franciaországban a polgármester egyben a gendarme-főnök?

– A micsoda?

– A helyi rendőrség vezetője.

– Hoppácska! Ajaj, bajban vagy, Lily Butterworth! – nevetett Emily.

– Tudom! Vagyis azt nem tudom, mi a helyzet jogilag az eBayes vásárlással, de most a tetejébe itt ez a levél ettől a Frédérique nevű pasastól. Olyan hivatalos, és attól félek, hogy… ha kihátrálok belőle, bajba kerülhetek.

Emily átkarolta barátnője vállát, és megrázta a fejét.

– Drágám, csak vicceltem! Nem hinném, hogy kérni fogja a kiadatásodat Franciaországnak, és bíróság elé citál, vagy behajít a château-ja pincebörtönébe.

– Tudom. De egy nap majd oda akarok költözni Franciaországba.

– Ezt mintha már említetted volna.

– Em, ez nem vicces! Mi van, ha most kicselezem ezt a fickót, de közben elszúrom a jövőmet? – Lily szája széle megremegett, ahogy próbálta visszatartani a sírást.

– Komolyan azt hiszed – nézett rá Emily –, hogy ha hibát követtél el egy vásárlásnál, akkor mindörökre feketelistára kerülsz Franciaországban?

Lily érezte, hogy elvörösödik.

– Tudom, hogy túlzásnak hangzik. De olyan rossz érzésem van. Az eByen árult összes ház közül miért pont azt veszem meg, ami egy rendőrfőnöké? És tudod, hogy milyen vagyok, szeretem… helyrehozni a dolgokat.

– A rosszul értelmezett becsületességre gondolsz?

– Arra gondolok, hogy szeretek helyesen cselekedni.

– Erről beszélek.

– Akkor behúztam magam a csőbe, igaz?

Emily ránézett, és megnyugtatóan a térdére helyezte a kezét.
Szemöldökét kissé összeráncolva, intelligens zöld szemét Lily arcára szegezte.

– Ő nem a rendőrfőkapitány, drágám. Maximum a helyi fakabát. Ide figyelj, hány ház van Eymoutiers-ban?

– Fogalmam sincs. Talán ezer körül.

– És a kis faluban, amiben ez a ház is van?

– Legfeljebb száz lehet.

– És ezt nézve a felük lakatlan vagy eladó. Szóval a pasas nem valami nagykutya, ne félj.

– Nem, persze. De akkor is úgy érzem, hogy…

– Tudom, hogy úgy érzed – mondta Emily kedvesen. – Ez az egyik dolog, amit szeretek benned.

– A krónikus aggodalmaskodást?

– A becsületességet.

– Kösz.

– Szóval mit fogsz csinálni? – kérdezte Emily. – Akarod, hogy segítsek? Nem sok franciára emlékszem az iskolából, de biztos vagyok benne, hogy ki tudlak húzni a pácból. Ha akarod, elintézem.

Lily komoly képpel nézett Emilyre.

– Olyan jó barát vagy – mondta.

– Akkor ezt vegyem igennek? Akarod, hogy kapcsolatba lépjek ezzel a Frédérique-kel? – kérdezte Emily viccesen eltúlzott francia akcentussal.

– Nem – felelte Lily vontatottan, a barátnőjére nézve. – Szerintem nem akarom.

– De ugye nem akarod végigcsinálni? Úgy értem, tudom, hogy át akarsz költözni Franciaországba, meg minden. De így megvenni egy házat, anélkül, hogy láttad volna, ez még tőled is túlzás!

– Tudom. És az első reakcióm az volt, hogy: Úristen, hogy fogok ebből kimászni? De azóta egyre csak töprengek… szóval mi lenne, ha egyszerűen belevágnék? Mi van, ha a világegyetem így adja tudtomra, hogy itt az idő, hogy fejest ugorjak a dologba? – tűnődött Lily hangosan.

– A világegyetem alatt háromnegyed palack Beaujolais-t értesz?

– Nos, igen – pirult el Lily. – A bor kétségtelenül hozzájárult. De a bor csak… oldja a gátlásokat, igaz?

– Abszolút – helyeselt Emily az emlékektől elfátyolosodó tekintettel. – Pontosan. A hatása alatt megteszel olyan dolgokat, amelyeket titokban már régóta meg akartál tenni.

– És azt hiszem, hogy… bizonyos értelemben, bármennyire be voltam csípve… lehet, hogy rátapintottam valamire. Valamire, amit meg akartam tenni, de túlságosan… nem is tudom… féltem.

Lily közelebb húzta magához a laptopot, és újra megnyitotta a ház fényképét.

– Most komolyan, Emily, nézd meg! Itt mindent megtehetnék, amit akarok. Van egy hatalmas kert, egy lakható állapotban levő kőház, és elég hely egy stúdiónak a pajtában, ha lesz pénzem, hogy megcsináltassam, vagy magam kipofozzam.

– Ejha, úgy látom, ezt te már alaposan átgondoltad!

– Hát igen. Pont elég rá a pénzünk, ha felhasználjuk a megtakarításainkat, anya örökségét, és kimaxoljuk a hitelkártyáról felvehető összeget. Aztán később, amikor Bennel eladjuk ezt a házat, abból a pénzből meg tokkal vonóval kijön a felújítás.

– Azt a rohadt…

– Bizony.

– Az egész úgy hangzik – kezdte Emily –, azt akarom mondani, tudom, hogy bűntudatot érzel, meg hogy egész Franciaország bezárul előtted, ha csak a lábujjadat átdugod a törvényesség határvonalán. Meg hogy szerinted a fickó, akitől veszed a házat, az valamiféle szuper befolyásos politikus-rendőr hibrid…