David Bach – John David Mann

A latte faktor

Miért nem kell gazdagnak lenned ahhoz,
hogy gazdagként élj!

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: The Latte Factor

Fordította: Tóth Attila

Copyright © 2019 by David Bach

Hungarian Translation © Tóth Attila, 2021

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9786156022226

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Oprah Winfrey-nek

– aki lehetővé tette számomra, hogy a Latte faktort bemutathassam az életet megváltoztató műsorban,
és így több tízmillió emberhez szóljak.

Paulo Coelhónak

– szavaid: „David, meg kell írnod ezt a könyvet” adták meg a végső lökést, hogy tényleg megírjam
a Latte faktort.

Alatia Bradley Bachnak

– aki vagy tíz éven át hallgatta, hogy ennek a könyvnek
a megírásáról beszélek, és sosem kételkedett benne,
hogy meg is teszem.

Hihetetlen mértékben hálás vagyok mindnyájatoknak.

Tartalom

Az Oculus 9

A fénykép 14

Gazdagabb vagy, mint ahogy gondolnád 25

Elsőként magadat fizesd ki! 35

Kétségek 53

Ne tervezd meg a kiadásokat

– Legyen minden automatikus! 61

A kalap nagy, de marha nincsen 75

A pénzzel kapcsolatos mítoszok 85

A latte faktor 96

A harmadik titok 112

A milliomos 126

A mama 134

A Freedom Tower 138

Míkonosz 143

A pénzügyi szabadság három titka 148

Beszélgetés David Bachhal 149

Függelék: Táblázatok 159

Köszönetnyilvánítás 169

A szerzőkről 173

1. Fejezet

Az Oculus

Mint mindennap, Zoey ezen a hétfőn is felszállt az
L jelzésű földalattira, hogy munkába menjen. Kortyolt a dupla adag tejeskávéjából, és a fényképre gondolt.

Végig ez foglalkoztatta a negyvenperces úton, ahogy Brooklynból előbb nyugatra majd délre tartott, Alsó-Manhattanben az utolsó megállóig, és még akkor is ez járt a fejében, amikor felállt, hogy vagy ezer más utassal együtt kiszálljon a vonatból.

Mi volt az a dolog a fényképpel?

A metrószerelvény ajtói kinyíltak, és Zoey is parányi csepp lett a munkába tartók óceánjában, ahogy a tömeg keresztüláramlott a Fulton Centeren, azon a központon, ahol Alsó-Manhattan szinte minden metróvonala találkozik. Az emberek áradata magával vitte a szürke csempés folyosón, majd ki a hatalmas térbe a World Trade Center tövébe, ahol megállt és lecövekelt, miközben rengetegen mentek el mellette. Felpillantott a barlangszerű mennyezetre. Úgy nézett ki, mintha egy irdatlanul nagy madár bordáit öntötték volna fehér acélba – a főnixmadár feltámadt 9/11 hamvaiból.

Újra elindult, és mozgás közben is érezte, hogy a hely milyen nagy. Kétszáz méternyi tiszta, fehér, olasz márvány.

Az Oculus. Átjáró a világ egyik leghíresebb emlékművéhez és idegenforgalmi látványosságához. Zoey mindennap átment rajta, valójában kétszer is, először a munkahelyére tartva, másodszor pedig útban hazafelé, ám eddig egyszer sem állt meg, hogy igazából megnézze.

Belépett a fehér márvánnyal burkolt West Concourse szárnyba, ahol tőle balra egy hatalmas LED fal volt, majdnem olyan hosszú, mint egy futballpálya. Általában figyelmen kívül hagyta a folyamatosan ismétlődő hirdetéseket és közszolgálati tájékoztatásokat, és csak arra koncentrált, hogy eljusson a mozgólépcsőhöz. Most viszont a hatalmas ernyőn megjelenő kép láttán lecövekelt.

Az ernyőn halászhajó látszott, legénységgel és hálókkal felszerelten – szinte pont olyan, mint a hajó azon a felvételen, amelyet ő képtelen kiverni a fejéből. Az egyedüli különbség, hogy ez a hajó nem a vízen ringatózott egy kikötőben, hanem a sivatag közepén állt mozdulatlanul.

Furcsa, gondolta. Furcsa, és különös módon nyugtalanító.

Ahogy nézte, hatalmas betűk jelentek meg a képen, és egy üzenet vált láthatóvá:

Ha nem tudod, hogy hová mész,

akkor könnyen előfordulhat,
hogy nem tetszik majd a hely,

ahová megérkezel.

Pár pillanattal később a kép eltűnt, és helyét újra hirdetések foglalták el.

Zoey továbbment.

Az átjáró végéhez érve fellépett a mozgólépcsőre, amely két szinttel feljebb vitte, a napfényes, üvegfalú átriumba. Kiment, és miközben a nap az arcába sütött, visszafordult a West Street felé, hogy szemben legyen az épülettel, ahol dolgozott. A One World Trade Center, a nyugati félteke legmagasabb épülete. Ezt mindennap megtette. Imádott azon a helyen állni, hátrahajtani fejét és felfelé nézni, hogy megpróbálja megpillantani az ég felé nyúló hatalmas torony tetejét.

Most azonban gondolatai másutt jártak.

Ha nem tudod, hogy hová mész, akkor könnyen előfordulhat, hogy nem tetszik majd a hely, ahová megérkezel.

Valamit reklámoztak – talán egy biztosítótársaságot, autókereskedést, utazási irodát, de arra már nem emlékezett, hogy mit. Esetleg Jessicának lehetett köze ehhez a jelmondathoz? Akármit reklámoznak is, mintha Jess említette volna egyszer. Ezen a reggelen azonban mintha személyes üzenet lett volna, egyenesen Zoey-nek címezve, és a dolog egyre ott motoszkált benne.

Mint ahogy a fénykép gondolata is, amelyet képtelen kiverni a fejéből.

Hirtelen eszébe jutott a bal kezében szorongatott tejeskávé, és kortyolt belőle. Az ital már kihűlt.

Ilyenkor normális körülmények között átmegy az utcán, belép az épületbe, és lifttel felmegy a harminckettedik emeleten lévő irodájához. Most megváltoztatta a szokásos útvonalat. Átkelt a West Streeten, hirtelen jobbra kanyarodott, és a One World Center-től távolodva a csillogó medencék felé tartott, a két hatalmas, szögletes szökőkúthoz, amelyek pont azon a helyen készültek, ahol korábban az eredeti ikertornyok álltak. Alacsony, fekete márványfaluk van, melyek felső részén végtelenül sorakoznak a beléjük vésett nevek.

A 9/11 emlékmű.

Megállt az északi medencénél, és lenézett a benne fodrozódó vízre. Végigsimított a márványon, és elolvasta a nevek első tucatját. Rengeteg volt belőlük. Több ezer ember halt meg ott, 2001 szeptemberének azon a sötét napján. Akkor ő még általános iskolás volt. Felnézett az Oculus nagy, bordázott szárnyaira, amelyek egy háztömbnyivel arrébb nőttek ki a földből a felhőkarcolók között.

Miért tűnik neki ma minden annyira másnak?

Ha nem tudod, hogy hová mész, akkor könnyen előfordulhat, hogy nem tetszik majd a hely, ahová megérkezel.

Pontosan hová megy? Mire készül, hová fog megérkezni?

Gondolt már erre korábban is?

Egy férfi megállt egy pillanatra, hogy megnézze karóráján az időt, majd továbbsietett. Zoey megrezzent. Elkésik a munkahelyéről.

Meg akart fordulni, hogy visszainduljon a One World Trade Center felé, de valami ott tartotta. Távozás helyett inkább odalépett az egyik közeli betonpadhoz, és a hideg tejeskávéval a kezében leült, miközben turisták, ingázók és helyi lakosok tömegei haladtak el mellette. Halkan megszólalt és mondott valamit, de csak magának.

– Mit csinálok az életemmel?

2. Fejezet

A fénykép

Zoey-re most is sok munka várt, és ezt már abban a pillanatban érezte, ahogy kilépett a harminckettedik emeleten a liftből, mint minden hétfő reggel. A tavaszi kiadás határideje a következő pénteken lesz, és az irodában mindenki bőszen dolgozott. Cikkek, életrajzok és fényképaláírások tömkelegével kellett foglalkoznia – hegyi kerékpáros túra Ecuadorban, borkóstoló a Balkánon, fotóesszék, melyek alatt híres utazók neve áll –, és az ő munkája volt, hogy a kusza sorokból tökéletes, remek szöveget hozzon ki.

Egy nagy kiadónál dolgozott, amelynek a One World Trade Centerben vannak az irodái. Az épületet úgy is hívják, hogy Freedom Tower{1}. A név mindig is picit ironikusnak tűnt neki, mert nagyon szerette ugyan a munkáját, de a falak között töltött időt aligha nevezné szabadságnak. Elégedett volt a beosztásával, de kemény munkaórákat kellett dolgoznia, és a fizetés közel sem volt olyan fényes, mint ahogy az olvasóik bizonyára gondolták.

És ami az iróniát illeti: itt van ő, huszonhét évesen egy világhírű utazási magazin társszerkesztője, és még sosem járt az U. S. A. határain túl. Sőt, még a Mississippitől nyugatra sem járt, ha már erről van szó. Útlevele sincs.

Egy utazási kiadó szerkesztője, aki sosem utazott.

Lehuppant a laptop számítógépe elé, felnyitotta, bejelentkezett a szerkesztőség oldalára, és fürge ujjal munkához látott.

Élvezte a kaotikus nyüzsgést. Az eszméletlenül rövid határidőket, a tartalom utolsó pillanatban történő megváltoztatását és a kihívást, hogy egy, még éppen elfogadható írásból remek szöveget varázsoljon. Félresöpörte a korábban benne motoszkáló kényelmetlen érzést, a billentyűzet fölé hajolt, és átvette a hely ritmusát.

– Megéheztél már?

Zoey felegyenesedett a székén, és ide-oda forgatta fejét, hogy megszabaduljon a nyakában lévő csomóktól. Már valóban elmúlt egy óra? Megfordult, és azt látta, hogy főnöke néz rá az íróasztalát a többitől elválasztó alacsony fal mögül.

– Minden virtuális világutazónak kell ennie valamikor – tette hozzá a főnöke.

Barbara nem volt olyan menő, modern és a divatot mindenben követő, mint a magazin személyzetének nagy része. Alsó-Manhattan kifejezetten elegáns világában Zoey-nek időnként olyan érzése volt, mintha Barbara egy kisvárosból érkezett volna, és igazából sosem alkalmazkodott az új környezethez. (Más szóval Jessicának többé-kevésbé az ellentéte.) Ugyanakkor kivételesen okos volt, természetes empátia lakozott benne, és nagyon jól megérezte, hogy mi zajlik a felszín alatt. Zoey feltételezte, hogy pont ezért olyan remek szerkesztőségi igazgató.

Amikor Zoey hat évvel korábban megkezdte ott a munkát, Barbara volt az, aki alkalmazta, és rögtön remekül kijöttek egymással. Barbarának nagy elvárásai voltak és mindenben ragaszkodott a minőséghez. Ebben az értelemben „kemény” főnök volt, de nem hajszolta a beosztottait. Inkább maga után húzta őket. Az ember nem félt tőle, ugyanakkor nem akart neki csalódást okozni.

És Zoey nem is okozott neki csalódást. Igazán lelkes szerkesztő volt, aki nagyon jól végzi a munkáját.

– Majd éhen halok – mondta. Készenléti üzemmódba kapcsolta a számítógépét, és követte Barbarát a lifthez, hogy egy fenti szinten megebédeljenek.

A vállalat ebédlőjéből Manhattan belvárosára lehetett lenézni, a Hudsonra, és jól látszott a Szabadságszobor is. A szabad területekkel és egyszerű dekorációkkal a kávézó pont úgy nézett ki, mint bármelyik jobb étterem Manhattanben. Amikor Zoey megkezdte a cégnél a munkát, ahhoz is hozzá kellett szoknia, hogy időnként hírességeket láthat.

Barbara az egyszerű, lakkozott, ebédes dobozát vitte magával, amelyből gondosan mindent kirakott, de Zoey beállt az ebédre várakozók sorába. Csirkesalátát választott rizsparéjjal, Marcona mandulával és bio zöldségekkel. Ahogy nekilátott a salátájának, megpróbált valamit mondani a cikkről, amelyen éppen dolgozott, de az udvarias, pusztán az időt kitöltő társalgás sosem volt az erőssége, és két mondat után fel is hagyott vele.

Az ezt követő csendben Barbara a szendvicsét majszolta, majd Zoey-re nézett.

– Nos – mondta végül. – Úgy tűnik… mintha ma kicsit szétszórt lennél. Minden rendben van?

Barbara igazán remek megfigyelő volt. Zoey korábban megpróbált ugyan teljesen megfeledkezni a különös lelkiállapotról, amely aznap reggel hatalmába kerítette, de főnöke mégis megérzett belőle valamit. Nagy levegőt vett, majd kiengedte. Nem is tudta, hogy hol kezdje, mivel maga sem értette igazán a dolgot.

– Az egészet nagyon furának fogod tartani – kezdett bele végül.

Barbara újra beleharapott a szendvicsébe, és úgy bólintott, mintha csak azt mondaná, hogy Folytasd.

– Amikor reggel a metróhoz megyek, van egy kávézó még Williamsburgben, ahol mindig megállok. – Ahogy elkezdte leírni a helyet, Barbara újra bólintott.

– A Helena’s Coffee.

– Ismered?

Barbara a szendvicse fölött Zoey-re nézett, és azt mondta:

– Igen. És?

– Oké – kezdte Zoey. – Van egy bekeretezett fénykép a hátsó falon. Valójában rengeteg bekeretezett fénykép van ott, az egész hely tele van velük, de ez az egy különleges.

Még éppen csak meg lehetett pillantani a pulttól, ahol Zoey a tejeskávéjára és a reggeli muffinra várt.
A Helana’s olyan hely, ahol a harapnivalók mindig teljesen frissek, a kávé garantáltan remek, és a falakat borító képek határozottan meglepőek.

Leírta a fényképet, majd csendben volt és a salátájával foglalkozott.

– És? – folytatta Barbara egy pillanattal később.

– És nem tudom, de azóta egyfolytában ez jár a fejemben. Fogalmam sincs, hogy miért.

Zoey abból élt, hogy tökéletesen szerkesztett mondatokat hozott össze, de abban a pillanatban nem állt a helyzet magaslatán.

– És most ezt szeretnéd magadnak?

Zoey sóhajtott. Természetesen szeretné.

A téma meglehetősen egyszerű: kis tengerparti falu hajnalban, a nap első sugarai az arany és a borostyán színében ragyognak, és az előtérben egy halászhajó legénysége készíti fel a járművet, hogy kifussanak a tengerre. Ezt, a rögtön a napkelte utáni időszakot hívják Aranyszínű órának, amikor a fény vöröses árnyalatot ölt, és szinte folyékonynak tűnik. Zoey számára a látvány majdnem hogy mágikus volt, mintha a teljesen csendes pillanatban láthatatlan energia gyűlne, és minden egy vékony selyemszálon lógna.

A fotólenyomat meglehetősen nagy volt, talán egy méter húsz centi széles és kilencven centi magas. Ettől függetlenül nagyon sok részletet sosem láthatott rajta, mert soha nem töltött annyi időt a helyen, hogy odamenjen, és figyelmesen tanulmányozza. Minden reggel elindult a lakásából (általában picit későn), beugrott a kávézóba a dupla adag tejeskávéra és muffinra, majd sietős léptekkel átment a megállóba, ahol még éppen elcsípte az L jelzésű szerelvényt, amely Manhattanbe röpítette. Alig volt ideje körülnézni, miközben kifizette a rendelését. Mégis, a pár futó pillanat során volt valami abban a fényképben, ami megérintette. Aznap reggel fél perccel tovább maradt, hogy igazán megnézze, és egy vagy két lépéssel közelebb is ment hozzá. Igazából csak egy rövid pillanat volt, de elég ahhoz, hogy a kép élénken rögzüljön az emlékezetében.

Azt is tudta, hogy a nappali szobájában pontosan hová akasztaná a falra. A „nappali szoba” talán nem a legjobb megnevezés, inkább a nappali szoba az ebédlő és az otthoni munkahely kombinációja. Egy szobatársával élt együtt egy zsúfolt kis lakásban, ahol igazából nem sok dekoráció volt. A nagy méretű kép a napfényes óceánpartról egészen mássá tenné a helyet.

– Nem arról van szó, hogy mindenképpen a magaménak akarom. Pusztán csak… – Csak mi? A fénykép olyan érzéseket kavart fel Zoey-ben, amelyeket leírni sem tudott, nemhogy megmagyarázni. – Nem tudom. – Megrázta fejét, mintha csak elhessegetné magától a gondolatot. – Még azt sem tudom, hogy egyáltalán eladó-e. Mellékesen, még ha az is…

A mondatot Barbara már vele együtt fejezte be, és egyszerre mondták ki a szavakat:

– Nem engedhetem meg magamnak.

Ha Zoey dalba foglalná az életét, akkor olyan merengő, vágyakat kifejező sorok lennének benne, mint például „Jó lenne visszamenni az iskolába, bejárni Amerika délnyugati részét, és olyan lakásban lakni, amelyik a sajátom, és igazai hálószoba van benne, ahol írhatok és jógagyakorlatokat végezhetek”, de a refrén mindig ugyanaz volna: „De nem engedhetem meg magamnak”.

És ez tényleg így volt. Brooklynban nem olyan drága az élet, mint Manhattanben, de még így is elég sokba kerül. Ráadásul ott voltak a diákhitelek, amelyek úgy nyomták a vállát, mintha csak egy téglákkal megrakott hátizsák lett volna rajta. Még szerencse, hogy a központban lakik, ahol nincs szüksége autóra, mert ha lenne is kocsija, már valószínűleg visszavette volna tőle a kereskedő. Autó? Ki van zárva. Ahogy a dolgok kinéznek, nyárra talán már a kerékpárját is visszaveszik tőle.

Járatos a szavak világban, és jó a vizuális érzéke. De a számok? Ez a terület már messze nem az ő világa. És a pénzzel sem tud megfelelően bánni, soha nem is tudott. Megpróbálta valamilyen költségvetés alapján szervezni az életét, ahogy az anyukája is tanácsolta neki; de a „költségvetés” bizonyára az a szó az angol nyelvben, amelyet a legkevésbé szeret. A próbálkozás természetesen csúfos kudarcot vallott. A munkában mindent jól szervezett meg és eredményes volt, de ha a saját pénzéről volt szó, ott már semmi fegyelem nem volt benne. Így állnak a dolgok. Március van, és még mindig azokat a hiteleket nyögi, amelyeket az előző évben vett fel, amikor karácsonyi ajándékokat vásárolt a barátoknak és rokonoknak. Talán még az azt megelőző évből is találna tartozást, ha lenne ideje megnézni a banki kimutatásokat. Kiadások, újabb kiadások, és azokon felül is kiadások.

Igen, Zoey szerette a munkáját, és ügyes is volt benne; de be kellett ismernie, hogy kénytelen addig nyújtózni, ameddig a takarója ér, ám ezt a takarót mintha kimosták volna és összement volna a mosásban, vagy levágtak volna belőle egy darabot, ezért most iszonyú rövid. Arra gondolt, hogy tökéletesen megfelelne a „Hogyan éljünk fizetésnaptól fizetésnapig” plakát modelljének.

Akármennyibe kerül is az a fotólenyomat – 500 dollár?, 800?, 1000?, ha egyáltalán eladó –, egész biztosan olyan összeg, amely nem lapul ott a zsebében, hogy ő csak úgy kedvére elköltse.

◆ ◆ ◆

Barbara hangja szakította félbe a gondolatait.

– Beszélned kellene Henryvel.

– Henryvel?

– Az idősebb fickó, akit reggelente ott látsz a kávéfőzőnél. Ő Henry.

Egy pillanatba beletelt, mire Zoey felfogta, hogy Barbara miről beszél.

– A kávézóra gondolsz? Ismered a Helena’s pultosát?

Barbara felállt, és közben összecsukta az üres ebédes dobozát.

– Már évek óta ismerem. Oda kellene menned hozzá, hogy beszélj vele. Úgy lát dolgokat… – Kis szünetet tartott. – Szóval másképp látja a dolgokat.

– Beszéljek a pultossal? – kérdezte Zoey. – És mondjam azt, hogy…?

Barbara a rá jellemző, kifejezéstelen tekintettel nézett Zoey-re, olyan arccal, amelyből egyértelmű volt, hogy mindent meglát, de semmit nem árul el.

– Egyszerűen csak beszélj vele! Mondd meg neki, hogy mennyire tetszik neked a kép. Majd meglátod, hogy mit felel.

Zoey tekintete elkomorult.

– Bízz bennem! – mondta Barbara. – Remek meglátásai vannak.

– És pontosan milyen tanácsot fog adni? Jó számokat tegyek meg a lottón?

Barbara vállat vont.

– Nagy valószínűséggel nem azt. De te mondtad, hogy nem engedhetsz meg magadnak dolgokat. És ez zavar. Igazam van?

Zoey semmit nem felelt. Főnökének természetesen igaza volt. Hiszen ő Barbara.

– Nos, tehát – folytatta Barbara. – Tegyél az ügyben valamit! Beszélj Henryvel!

Az íróasztalához visszatérve Zoey hirtelen parányi lelkiismeret-furdalást érzett. Nem mondta el Barbarának, hogy igazából mi nem hagy neki békét. Nem kizárólag a fénykép, hanem inkább az a másik dolog.

Az ügynökségi munka.

Két héttel korábban, pénteken, a régi főiskolai szobatársa, Jessica említett egy megpályázható állást a médiaügynökségnél a belvárosban, ahol dolgozik.

– Nagyon jó munkát végzel, Zoe – mondta. – Okos vagy, remekül írsz, és az emberek imádnak. Tökéletes lennél a posztra.

Ő ezért az előző héten egy nap beugrott a belvárosba, és lefolytatta a felvételi beszélgetést. Jessica még aznap este telefonált neki, hogy abból, amit hallott, az derül ki, hogy ő a legesélyesebb.

– Töméntelen jelölt volt, Zoe… de te igazán brillíroztál.

Nem meglepő, hogy az előző pénteken telefonáltak neki az ügynökségtől: őt tartják a legjobbnak. Ha szeretné az állást, akkor az övé… és a fizetés is sokkal jobb, mint a jelenlegi beosztásában. Tudta, hogy ez több stresszt jelent majd és iszonyú kemény munkarendet, ami egyáltalán nem lelkesítette. De az ügynökég fizetése igazán megváltoztatná számára a dolgokat.

Erről az elmúlt hétvégén újra beszélt az édesanyjával, aki már korántsem lelkesedett ennyire a gondolatért.

– Jaj, Zee – kezdte az anyukája –, annak örülj, amid van! Mellesleg, drágaságom, a pénz nem boldogít.

A pénz nem boldogít. Hányszor hallotta ezt ő gyerekkorában?

Az édesapja is átvette a telefont, ami szokatlan volt.

– Gondold ezt át, Zoey – mondta. Lánya tudta, hogy ez mit jelent: Nem akarok rögtön előállni a javaslattal, hogy fogadd el az állást… de valójában talán tényleg el kellene fogadnod.

Édesapja fővállalkozóként kifejezetten tisztességesen keresett, amíg egészségi állapota irodai munkára nem kényszerítette egy építőanyagokat forgalmazó cégnél. A fizetés sokkal kevesebb volt (és ahogy sejtette, a munka is unalmasabb), de valahogy kijöttek. Mostanában azonban édesanyja hangja kicsit fáradtabb volt. Annak örülj, amid van! Szülei nem szomorúak, ebben biztos volt, de állíthatja róluk, hogy igazán boldogok?