A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Holly Williams: What Time is Love

Orion, London, 2022

Fordította: Szabó Luca

Copyright © Holly Williams Ltd. 2022

Hungarian translation © Szabó Luca, 2023

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Darvasi Linda

ISBN 978-963-566-483-2

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

1927. január 21.

Az óra 6.42-t mutat. Abergavennyben, egy sorház emeletén Angharad Lewis összeszorított foggal készül az utolsó nyomásra. Egy kislánynak ad életet, akit hamarosan Violetnek nevez el. Az apró kis csomag sötétkék szemével némán nézi édesanyját, miközben elviszik tőle, hogy a bába bepólyázza. Ugyanebben a pillanatban, 6.42-kor, az ország másik végében, Knaresborough közelében, a Farley Hall keleti szárnyának egyik törölközőkkel borított szobájában Amelia Brinkforthból még egy sor káromkodás tör elő, miközben kisfia a világra küzdi magát, súlyos sérüléseket okozva édesanyjának. Albert Peregrine Brinkforth vörös, és készen áll rá, hogy kinyújtóztassa hosszú végtagjait. Kitátja a száját, és üvölt.

ELSŐ FEJEZET

1947 áprilisa

Az egész a levéllel kezdődött. Ezt a levelet Letty két hónappal korábban találta a házuk küszöbén, azóta sokszor újraolvasta. Barátnője, Rose személyes, mályvaszínű levélpapírjára íródott.

Bertie-vel gyalogtúrára indulunk a Brecon Beacon Nemzeti Parkban áprilisban. Nem arrafelé laksz te is? Volna kedved találkozni velünk? Elepedek, hogy végre viszontláthassalak!

Amióta csak felbontotta a borítékot, Letty vibrált az izgalomtól – újra láthatja Rose-t, és végre megismerheti az öccsét, Bertie-t.

Elérkezett a nagy nap, és Letty idegesen kortyolta a limonádét, a torkát bizsergették a buborékok. Egy órával a megbeszélt idő előtt érkezett a Bárányba, mert nem bízott az Abergavenny és Brecon között közlekedő buszokban. Kissé fészkelődött a viseltes fotelben, amely a kocsma hátuljában kapott helyet, ott, ahová nők is bemehettek. Megigazította kedvenc szoknyája redőit, és megérintette néhány sötét tincsét. Micsoda ostobaság így izgulni! – korholta magát. De hát a háború vége óta nem látta Rose-t, azóta, hogy már nem dolgoztak együtt távirdászként Londonban, és Bertie-vel még sosem találkozott.

Azonban mindig is lenyűgözte már csak a fiú gondolata is, amióta kiderült számára, hogy egy napon születtek. A háború alatt Rose volt az összes távirdász felettese a központi postán, és minden lány születésnapját feljegyezte mindjárt az első munkanapjukon, hogy majd felköszönthesse őket.

– Január huszonegyedike? Nahát, az öcsém, Bertie is aznap született! – kiáltott fel Letty első napján Rose. – És te is tizennyolc éves vagy?

Letty bólintott.

– Még ilyet! – Rose alaposan szemügyre vette őt, nyilvánvalóan izgalmasnak találta ezt a véletlent, Letty pedig örült, hogy valamiképpen kapcsolódhat hozzá. Volt valami vonzó ebben a magas, derűs lányban, annak ellenére, hogy szemmel láthatóan két, egymástól merőben eltérő világból érkeztek. Letty ilyen finom hangot azelőtt csak a rádióban hallott.

Annyit kérdezett Bertie-ről, amennyit csak lehetett anélkül, hogy tolakodónak tűnne. Magában kész képet festett le róla: elegáns, városi fiatalember, aki szmokingot visel, és ontja magából a Homérosz-idézeteket. Biztosra vette, hogy Oxfordban klasszikusokat olvasni az elképzelhető legintellektuálisabb tevékenység, és Bertie bizonyára lenyűgöző.

Észrevette, hogy már majdnem az egész pohár limonádé elfogyott, és azon töprengett, van-e ideje még egyet rendelni, mielőtt Rose és a misztikus Bertie megérkezne. El sem hitte, hogy eljönnek ide, az egyik helyi kocsmába.

Ha nem lett volna a háború, minden bizonnyal sosem ismerték volna meg egymást Rose-zal. Letty valószínűtlennek tartotta, hogy valaha is kitette volna a lábát Dél-Walesből, márpedig a Rose-hoz hasonló társasági hölgyek ritkán bukkannak fel olyan helyszíneken, mint Abergavenny postahivatala. Közösen töltött idejük mindazonáltal rövidke volt: Letty 1945-ben állt munkába Londonban, amikor a messzeségben már szinte felsejlett a háború vége.

A St. Martin’s Le Grand sarkán álló hatalmas épület tele volt fiatal nőkkel, akik sosem hitték volna, hogy valaha is Londonban fognak dolgozni, vagy egyáltalán a távirdászihoz hasonló munkát fognak végezni. Úgy csiviteltek és rebbentek ide-oda, mint egy nagy csapat veréb a fán. A folyamatosan érkező katonák, a Hammersmith Palais-ban rendezett táncestek és a West End csillogása elterelték a figyelmüket a szívszorító, félelmet keltő szirénázásról és a romokról.

Letty is éppoly idegesen érkezett, mint bármelyik lány – azelőtt sosem járt még a fővárosban. Ám csak hetekbe telt, hogy beleszeressen Londonba. Imádott felkapaszkodni a busz hátuljára, élvezte a hangját és a suhanását. Szerette a magas épületeket, amelyek eltakarták előle az eget, és az óriási parkokat, amelyek hemzsegtek az emberektől. Szeretett hosszan sétálni a bombázásokban megsérült, névtelen utcákon, noha ez nem volt tanácsos. Életében először egyedül volt, távol az otthonától, és pezsdítő élmény volt a függetlenség. Egyre nagyobb örömét lelte abban is, hogy mindenféle embert ismerhet meg: minden este tizennégy másik lánnyal teázott a szállásán, és hamar mély kapcsolat alakult ki köztük. Mintha az emberek közti, láthatatlan falak is leomlottak volna a bombázásokban.

Rose volt az ő rendíthetetlen vezetőjük a postahivatalban. Vidám volt, magabiztos abban, mennyire fontos a munkájuk a háborús erőfeszítések segítésében, ezzel felemelve a magányosokat, azokat, akik nyomasztónak érezték a helyzetet, és azokat, akik idegeskedtek. Rose már az első hetekben szárnyai alá vette Lettyt, aki akkoriban még tágra nyílt szemmel igyekezett eligazodni a fővárosban, és egy délután még teára és süteményre is meghívta egy hotelbe. („Olyan sok buta pénzem van, hadd hívjalak meg!”) Lettyt meglepte, milyen könnyű Rose-zal beszélni, igazán beszélgetni vele, a különbözőségük ellenére is.

– Különös dolog ez a háborúban – mondta egyszer Rose egy csésze tea fölött Letty penészpettyes szállásán –, de ez a munka azt az érzetet kelti bennünk, hogy célunk van az életben.

Letty felvont szemöldökkel egyenesen Rose szemébe nézett.

– „Bennünk”? Úgy érted, a nőkben, vagy a hozzád hasonlókban?

Rose egy világosbarna hajtincsét piszkálta, és Letty már bánta, hogy eltérő hátterükre utalt. Általában igyekezett nem sokat gondolni arra, hogy Rose apja igazi lord, a lánynak pedig nemesi címe és birtoka van.

– A nőkre. A lányokra – felelte végül Rose. – Ha nem lenne a háború, csak annyi volna a dolgunk, hogy férjet fogjunk, és ami ezzel jár.

– Nos, én már azelőtt is Abergavenny postahivatalában dolgoztam. Sokunknak muszáj dolgoznia… – mondta finoman Letty.

A lány tizenöt évesen állt munkába, miután otthagyta az iskolát. Már így is egy évvel tovább tanult, mint apja szerette volna. Mrs. Ketterick ridegen közölte az apával, hogy Violet „igen jó eszű”, és ragaszkodott hozzá, hogy neki adják a kevés megmaradt önkormányzati ösztöndíj egyikét. A lány így folytathatta volna a középiskolát. Azonban hamarosan kiderült, hogy Carrie Jones, aki akkoriban Abergavenny főutcáján, a takaros postahivatalban dolgozott, a negyedik gyermekét várja. Visszautasíthatatlan volt az ajánlat, hogy Letty vegye át a munkáját, ösztöndíj ide vagy oda.

– De az az állás nem csupán átmeneti volt? – tudakolta Rose. – Hogy elüsd valamivel az időt, amíg valaki megkéri a kezedet?

– Mondhatni. Én azonban nem annak éreztem. Igaz, apám valószínűleg csak ennyinek gondolta.

– Szerintem sokan a lányok közül, közülünk… nos, nem számítottunk különösebben sokra, nem is kértek tőlünk sokat – folytatta Rose. – Tudom, a gyermeknevelés és a háztartásvezetés lesz a mi munkánk, és mindkettő nagyon is fontos feladat. De ez itt egészen más, nem igaz?

Letty félrehajtotta a fejét, így jelezte Rose-nak, hogy hallgatja.

– A háborús munkánk váratlanul jött, szükségszerű. Kicsit több szabadságot kaptunk. Ideje volt már, szerintem a nőknek szükségük van erre.

Letty és Rose élvezték, hogy a körülmények felgyorsították a barátság elmélyülését, ám már csak néhány hónap volt a háború végéig. A zászlólobogtatással, ösztönös csókokkal érkező lezárásig. Letty figyelte az emberek arcán látható megkönnyebbülést, és valami mást érzett: jeges csalódottságot. Tisztában volt vele, hogy ez helytelen gondolat, olyan, amit még Rose-zal sem oszthat meg. Minduntalan megjelentek lelki szemei előtt az otthonát körülvevő, tágas földek télvíz idején – a kopár, lilásbarna föld, amely barázdákba merevedik, és a végtelenbe nyúlik.

Amikor visszatért Abergavennybe, Letty úgy érezte, a Londonban töltött időt pecséttel zárták le, lassan elsodródik tőle, szinte valószerűtlen emlék. Aztán egy napon egy mályvaszínű borítékot hozott a posta. A távirdászlányok megesküdtek, hogy tartani fogják a kapcsolatot, de csak Rose tett így, és mohó, igen szórakoztató levelezőpartnernek bizonyult. Később könyveket is küldött.

– Milyen csomagok jönnek neked, Letty? – kérdezte az apja, és úgy mozgott a bajsza, mint általában, amikor veszélyt érzékelt. A lány nem felelt, csak kivette a kezéből a legújabb csomagot, amelyből egy nehéz, bőrkötéses kötet bújt elő: az Üvöltő szelek. A Farley Hallnak, Rose előkelő hangzású otthonának „egyszerűen óriási könyvtárából” érkezett.

Letty apja nemigen szeretett olvasni, habár több völgyben is rendíthetetlen keresztrejtvény-fejtő hírében állt. Evan a kápolnába járt, a kórusban énekelt, vasutas volt, és a Munkáspártot támogatta. Habár helyeselte, hogy fiai – akik fiatalabbak voltak Lettynél, és dühítette őket, hogy kimaradtak a háborúból – George Orwellt forgatják, felettébb irritálta, ha azt látta, hogy Letty a vasárnapot a tűz mellett álló, régi fotelben tölti, amelynek tömése kidudorodik felhúzott lába körül, és olvas.

A lányt ez nem érdekelte. A levelek, a könyvek jelentették számára az átjárót egy másik világba, amely nem volt olyan tomboló és eltökélt, mint London, de olyan sem, mint az álmos Dél-Wales. A levelek és a könyvek kárpótolták őt azért, hogy az élete újra összezsugorodott.

Letty egy keskeny ágyban aludt, egy nehéz, régi, szőttes függöny választotta el öccseitől, heti öt napon és szombat délelőtt dolgozott, és szombat este kevert sört ivott a Forrásban. Régi barátai harsány jókedve a kocsmában néha csak rontott a helyzeten. Valójában csak a szinte hisztérikus megkönnyebbülésről volt szó, amelyet azért éreztek, mert nem haltak meg, legalábbis Letty így gondolta, miközben elnézte, ahogy csillog a szemük, mosolyra húzódik a szájuk, és igazából nem mondanak semmit, mintha már akkor is volna értelme életben lenni, ha az ember semmit sem kezd az életével.

Letty fogta a poharát, és felhajtotta a maradék limonádéját. Ekkor egy férfi támolygott oda hozzá a Bárány szalmával felszórt padlóján.

– Letty?

Ő volt az.

Noha a lány várta már, meghökkent a nagyon magas, vékony férfi láttán. Szőkésbarna haja zilált volt az izzadságtól, és néhány tincse szelíd, nagy, barna szemébe hullott.

– Bertie?

Hol van Rose? – gondolta Letty, akin úrrá lett a pánik, miközben továbbra is az üres poharat szorongatta.

Miért nem vártam meg Rose-t? – gondolta Bertie, aki mélyen megbánta a döntését, hogy egyedül, Rose-t hátrahagyva érkezzen meg.

Egészen eddig a pillanatig nem tulajdonított nagy jelentőséget annak, hogy a nővére egyik barátnőjével fog találkozni. Most azonban olyan sötét, mély és kék tekintettel találta szemben magát, amilyet még sosem látott.

Bertie Rose előtt masírozott tizenkét mérföldes, a Brecon Beacons Nemzeti Park nyirkos, folyton mélyülő zöldjén keresztül vezető túrájuk utolsó szakaszán. Gyermekkoruk óta szerettek így versenyezni, és még egyikük sem állt készen arra, hogy kinője ezt a szokást. Rose huszonkét éves volt, két évvel idősebb Bertie-nél. Izmos lába alaposan megnyúlt serdülőkorában, és régen még vetélytársa tudott lenni az öccsének. De az utóbbi időben Bertie rendszerint lehagyta, így történhetett, hogy a fiú egyedül, zihálva, sajgó lábbal érkezett meg az alacsony mennyezetű fogadóba, ahol egy igencsak kopott szobát vettek ki hétvégére.

– Halló, halló! Nagyon örvendek, Letty. Sokat hallottam… Úgy értem, Rose… Nos…

Bertie úgy nézett ki, mintha az átlagosnál sokkal több végtagja volna, és a jelek szerint nem tudott mit kezdeni velük. Előrenyújtotta hosszú kezét, hogy kezet fogjon Lettyvel, majd láthatólag meggondolta magát, és inkább a hajába túrt, melynek ezután több finom tincse is égnek állt. Végül határozottan Letty üres poharára mutatott.

– Kérsz inni? Még egy… mármint… Mit hozhatok?

– Egy pohár nem keserűt – vágta rá gyorsan Letty.

Bertie lelkesen bólintott, mindenhová nézett, csak a lány szemébe nem, majd, miután többször is egész testével a bárpult felé fordult, végül mindkét lábát és pénztárcáját is arrafelé kormányozta, hogy hozzon egy korsó keserűt és egy pohár nem keserűt.

Letty megbámulta – igyekezett nem bámulni –, és ráébredt, hogy csak a képzelete szüleménye volt a múlt, csupán a moziban látottak alapján képzelte el az arisztokráciát. Nem egy átlagos huszonkét évest látott lelki szemei előtt, aki kócosan és sáros nadrággal érkezik.

Bertie visszatért az italokkal, és ledobta magát a Letty melletti barna fotelbe, közben kissé kilöttyintette a sörét. Mindketten a kis kandalló tüzét nézték, amely egy göcsörtös vasrács mögött pattogott. Az egész csak néhány másodperc lehetett, ám a csendtől Letty minden izma megfeszült. Keresztbe tett bokája is.

– Nem bánod, ha leveszem a bakancsomat? – kérdezte Bertie.

Lüktetett a lába a fájdalomtól. Az elázott cipőfűzőjével való foglalatoskodás jó ürügy volt arra, hogy a földet tanulmányozza. Inkább, mint Letty arcára, szemébe nézni.

Letty megrázta a fejét, és igyekezett nyugodt arckifejezést erőltetni magára.

Azok a férfiak, akiket ő ismert, sosem vették volna le a bakancsukat a kocsmában. Igaz, ők munka után érkeztek, és állva hajtották fel a korsó söröket, mintha ez a nap utolsó feladata volna, nem pedig a jutalom. Bertie azonban úgy látott hozzá a cipőfűzője kikötéséhez, mint aki arra készül, hogy feltegye a lábát az asztalra, mint egy igazán lezser ember.

Letty a sörét kortyolta, közben figyelte, ahogy a fiú a cipőfűzőjével viaskodik. Számított rá, hogy Bertie-t éppen olyan idegennek fogja érezni az első találkozáskor, mint annak idején Rose-t, de ezt az érzést csak erősítette ez a… férfiasság. A különös, új férfifajta csodája, aki tweedkabátot hord, elharapja a szavak végét, és gyengéden, ügyetlenül lelkesedik.

– Hogy sikerült a túra?

– Á! – Bertie-nek végre sikerült levennie az egyik bakancsát, ám megkönnyebbülését hamar elrontotta a felismerés, hogy a zoknija olyan szagot áraszt, mint egy ázott kutya. – Igen, nagyon jól. Kiváló errefelé a vidék. – Többször is megpróbálta maga alá húzni a lábát.

– A Pen y Fan{1}, igaz?

– Úgy van. Látványos, egészen… látványos. És micsoda könnyebbség végre kiszabadulni azok után, amilyen telünk volt.

Miután mindkét cipőjét a kandalló mellé helyezte, Bertie felhajtotta a korsó sört, majd előbb a falakra, azután a mennyezetre függesztette a tekintetét, mintha rémesen érdekelnék az ott lógó, kifényesített lószerszámdíszek, azután ismét a bárpult felé tekintett, végül feladta, és lopva Lettyre pillantott. A lány is kerülte az ő tekintetét, gyorsan elkapta a magáét, mintha a kocsma túlsó végében épp valami igazán érdekfeszítő történne. Letty sápadt arcát két apró gödröcske díszítette, vékony és formás szemöldökét kissé felvonta. Szokatlanul keskeny, pisze orra volt, és ezt is mintha felhúzta volna, nyilván azért, mert jól mulatott Bertie-n.

Vagy a szag miatt? Te jó ég, gondolta Bertie, úgy bűzlik, mint egy birkatetem!

– Letty, drága leány!

Hála az égnek! – gondolta Letty és Bertie, amikor meghallották Rose vidám hangját a kocsma túlsó végéből.

Nem volt olyan magas, mint az öccse, mégis kétszer olyan hosszú lépésekkel járt, mint Letty – Letty ezt akkor állapította meg, amikor igyekezett vele lépést tartani Londonban. Abergavenny járdáin alig járt valaki, így a lány úgy érezte, fellöki és elsodorja a nagyvárosi tömeg, de Rose előtt mégis úgy vált szét, mint a víz, amikor a hajó orra kettészeli. Rose két lépéssel mellettük termett, erős karját Letty vékony vállai köré fonta, és kis híján felemelte a fotelből.

– Hogy vagy, hogy vagy? Örömmel látom, hogy Bertie megtalált. Bertie! Levetted a bakancsodat? Komolyan mondom! És hol van az italom?

– Csodálatos viszontlátni téged – szólt Letty. – Mennyi ideje nem találkoztunk?

– Nos, legalább két éve. Ó, mennyire hiányoztál, drága, drága leány! – Rose ismét átkarolta barátnője vállát, és a fotel karfájára ült. Megkocogtatta Letty orra hegyét, mire a lány fintorgott, és kinyújtotta a nyelvét. Egy pillanatig úgy érezte, mintha újra iskolás lenne. Nem mintha az iskolában valaha is lett volna olyan okos vagy magabiztos barátnője, mint Rose. Lehetséges, hogy ezekkel a tulajdonságokkal csak a Rose-hoz hasonló származású emberek rendelkeznek, gondolta. Mint mindig, most is lenyűgözte, milyen könnyeden mozog a világban a lány.

Bertie teljességgel magán kívül volt. A bárpultra mutatott, némán eltátogta, mit kér a nővérének – Letty biztos volt benne, hogy sima gintonikot, mert a barátnője sosem ivott mást –, majd követte a mutatóujját, még mielőtt eszébe jutott volna, hogy nincs cipő a lábán.

Ennek híre fog menni, merült fel hirtelen Lettyben, miközben elnézte, ahogy a cipőtlen Bertie hosszú léptekkel a pultnál terem, biccent, mosolyog, majd elővesz egy túlságosan nagy címletű papírpénzt. Twm, a pultos, akinek alkarja és homloka is óriási volt, éppoly szilárd és nyugodt volt, mint amennyire ügyetlen Bertie. A Davies fiúk karikás szemmel nézték az ismeretlent.

Menjen csak híre! Letty elpirult örömében, amikor arra gondolt, hogy a helyiek majd hozzá kötik Bertie-t – és még inkább Rose-t. Beszéljenek csak az emberek! A gyomra ficánkolt az egyszerű és teljes boldogságtól, hogy végre újra a barátnőjével lehet, vele, akit szeret, vele, akiről azt hitte, sosem látja többé.

Bertie meghozta a gintonikot, és visszaült a foteljébe az itala maradékával. A tűz pattogott, és félő volt, hogy megperzseli a fiatalember bakancsát. Bertie alig tudott közbeszúrni egy-egy szót a lányok beszélgetésébe. A nővéréből csak úgy dőltek a kérdések a környékkel, Letty kedvenc túraútvonalaival, a munkájával és a könyvekkel kapcsolatban, amelyeket mindketten olvastak, és egyik kérdésből következett a másik.

Lettynek el kellett fogadnia, hogy csak úgy képes higgadtan és intelligensen társalogni a Mrs. Dallowayről, ha nem pillant Bertie hosszú lába (és zoknis lábfeje) még irányába sem.

De végül erőt vett magán, és szembenézett a fiatalemberrel.

– És te, Bertie? Biztosan rengeteg érdekeset olvasol Oxfordban, igaz?

– Bárcsak én is azokat olvashatnám, amiket ti! Sokkal érdekesebbek, mint az én kötelezőim – felelte a fiú elbűvölő, ferde mosollyal. – A nagyok, úgy értem, a klasszikusok nagyon nehezek és rém unalmasak. Őszintén, nem is gondolnád, hogy most vagyunk túl egy háborún, annyira jelentéktelen, annyira…

– Múltban ragadt? – kérdezte Letty, és felvonta a szemöldökét.

Bertie tekintete találkozott a lányéval, és végre igazán egymás szemébe néztek. A másodperc törtrésze alatt megváltozott valami, olyan volt, mint egy elektromos kisülés. Letty ujjbegye bizsergett, Bertie látómezejének szélén apró csillagok táncoltak.

Letty gyorsan elfordította a tekintetét, és nem tudta, mi is történt. Meglepte, hogy felbátorította ez a szikra.

– Gondolom, a klasszikusok tele vannak háborúval, ugye? Csak a háborúról írnak bennük, azt hiszem, a trójaiakról és egyebekről. Az egész antikvitás erről szól, de a jelen is, ugye? Férfiak tömegei gyilkolják egymást.

Bertie szíve ellágyult attól, ahogy a lány kiejtette az antikvitás szót.

– Szerintem, Letty, cseréljünk helyet: te tanulsz Oxfordban, én pedig dolgozom a postahivatalban.

A lány homloka alig észrevehetően elsötétült. Jaj, ne, gondolta Bertie, azt hiszi, leereszkedően beszélek vele. Te jó ég!

– Persze nem gondolom, hogy menne, mert nincs semmi szervezőkészségem, és rémesen rossz vagyok számtanból. De a bélyegragasztást élvezném… – A semmibe révedő tekintettel úgy tett, mintha csomagokat bélyegezne fel.

– Akkor legyél könyvtáros! Rengeteg tapasztalatot gyűjtöttél már a poros, régi könyvek terén, igaz?

Letty látta, hogy Rose szája széle úgy remeg, mintha apró drótokkal rángatnák. Azután Letty elvörösödött, és Bertie akaratlanul is azon tűnődött: ő is érezte? Lehetetlen, hogy csak képzelődött…

Erre a gondolatra a fiatalember is elpirult. Észrevette, hogy a nővére, hiába is próbál uralkodni magán, szélesen elmosolyodik.

Később, miután Letty elhagyta a kocsmát – miközben Bertie végig követte alacsony, csinos alakját, ahogy kisietett az ajtón, hogy elérje az utolsó buszt –, a fiatalember azonnal és bánatosan hozzáfogott a harmadik korsóhoz. Milyen valószínűtlen, hogy keresztezték egymást az útjaik! Milyen valószínűtlen az is, hogy ez valaha is újra megtörténjen!

Ekkor Rose megajándékozta az öccsét.

– Mennyire jó volt ma találkozni Lettyvel! Tudod, nagyon hiányzott nekem egy olyan barátnő, mint ő. Azon tűnődtem, ne hívjuk-e meg a kerti partira…

– De, abszolút, micsoda kitűnő ötlet! Igen, mindenképp!

– Nahát, igazán úgy gondolod? – kérdezte ártatlanul Rose. – Nem voltam biztos benne, vajon neki valóban…

– Nos, te jobban ismered nálam – vágott a szavába Bertie, aki igyekezett leplezni lelkesedését. – De nem látom be, miért ne hívnád meg. Gondolom, szereti a süteményt. Meg a kerteket. Mi már láttuk, hol él, kedves lenne, ha ő is láthatná, mi hol élünk…

Egy pillanatra elhallgatott, mert észrevette, aggodalom árnyékolja be a nővére arcát, és eszébe jutott, hogy persze nem látták Letty otthonát. Márpedig bármilyen is a ház, ahol felnőtt, bizonyára távolról sem hasonlít Farley Hallra.

De lerázta ezt a pillanatnyi kételyt. Mit számít mindez? Csak az számított, hogy viszont akarta látni a lányt.

– Egyébként, Rosie… Nem kellene visszaadnia valami rémesen nagyszámú könyvedet?

MÁSODIK FEJEZET

1947 júliusa

– Bertie! – kiáltotta Rose a szomszéd szobából. – Megérkezett!

Bertie, aki egész nap fel-alá járkált Farley Hallban Letty érkezését várva, most felnyargalt az emeletre, a hálószobájába.

– Bertie! – ordította Rose dühösen a lépcső alján. – Ajtót nyitnál? Nekem ezer dolgom van, és nem akarom a bejárónőt küldeni!

Az öccse nem felelt. Kizárt dolog, hogy ő fogadja a lányt. A pulzusa az egekben volt.

– Bertie!

A fiatalember a vastag függöny mögé rejtőzött, onnan lesett ki a felhajtóra. Ott állt Letty, éppen akkor szállt ki a kocsiból, amelyet ők küldtek érte a knaresborough-i állomásra. Néhány órával a parti kezdete előtt érkezett.

Letty felpillantott, mire Bertie elhúzódott az ablaktól.

A lány felemelte a tekintetét. Farley Hall szépséges, szürkéssárga kövekből rakott falai fenyegetően magasodtak fölé az esőben. Mennyi ablak! Bizonyára mind mögött van egy-egy szoba. És az egyik mögött biztosan ott van Bertie…

Letty gyorsan lehajtotta a fejét.

A sofőr felsietett a lépcsőn, és letette a lány barna, kopott bőröndjét az impozáns bejárati ajtó elé. Ostobaság egy éjszakára ekkora csomaggal érkezni, ám ez volt a Lewis család egyetlen bőröndje.

Letty egy pillanatig bénultan állt. Kalapja karimájáról lecsöppent néhány esőcsepp, bele a nyakába. Megborzongott, majd felemelte hegyes állát, és felment a lépcsőn. Éppen megnyomta volna a csengőt, amikor kitárult az ajtó.

– Letty! – Rose, aki egyik karjában óriási köteg vágott virágot tartott, gyors csókot nyomott barátnője arcára, és szinte bevonszolta a házba. – Üdv, üdv, üdv minálunk! Jól utaztál? Remélem, nem volt túlságosan hosszú és rémes az út. Itt kisebb káosz van az időjárás miatt – Rose a lány háta mögé intett –, de biztosra veszem, hogy hamarosan kiderül az ég. Nem gondolod? Nos, megmutatom a szobádat, és majd később körbevezetlek.

Farley Hall óriásinak tűnt Letty számára, amikor Rose végigvezette a hall csillogó padlóján, fel a kanyargós lépcsőn, végig egy lambériás folyosón, amelyről hat ajtó nyílt. Végül ezek egyike előtt álltak meg. Letty saját hálószobája előtt. Amint az egyik cseléd (egy cseléd!) felhozott egy tálcát rajta némi harapnivalóval, és vizet engedett Letty fürdőkádjába, Rose szabadkozva visszasietett, hogy befejezze a hall és a kert kicsinosítását.

Letty megpróbált pihenni egy keveset a kis fotelben, és azt mondogatta magában, ki kell élveznie, hogy kiszolgálják. Azonban nem tudta biztosan, milyen hosszan megengedett készülődni egy partira, amellett az idegességtől alig tudott enni. Ez nem kis teljesítmény volt, tekintve, milyen vékonyan szelték a szendvicsekhez a kenyeret. A ránézésre gyenge teának furcsa virágíze volt.

Vajon mikor látja majd Bertie-t?

Ez a kérdés végig ott kavargott a lány fejében, miközben elmerült az óriási, öntöttvas kádban. Megpróbálta kiélvezni a luxust, hogy az egész kád az övé, ameddig csak akarja, ahelyett, hogy hamar le kellene fürdenie a bádogkádban, miközben az öccsei kiabálnak vele, hogy siessen, nehogy kihűljön a víz. Azonban a végtagjai képtelenek voltak ellazulni. Mi lesz, ha már kezdődik is a parti? Mi lesz, ha Rose – vagy Bertie – csodálkozik, hová tűnt? Lehet, hogy rájönnének, milyen bátortalan, azt hinnék, idefent bujkál, és az volna a véleményük, hogy egy szánalmas kis…

Letty olyan gyorsan öltözködött, ahogy csak tudott. A kedvenc ruháját vette fel: búzavirágkék volt, rajta apró, sárga ágacskák. Előző nap csipkegallért varrt rá, hogy elfedje a viseltes szegélyeket. A ruha nem volt elegáns, de tökéletesen állt a lányon. Letty óvatosan bebodorította néhány tincsét, amelyek a kalapja alatt lelapultak a vonaton, és leheletnyi pirosítót vitt fel az arcára.

Szinte vészjóslónak érezte a lépteit, ahogy megindult lefelé a visszhangos lépcsőn. A hallban egy pillanatig tanácstalanul állt, majd meghallotta Rose hangját a szomszéd szobából.

– Ó! Elkészültél!

Letty szíve elfacsarodott. Rose még mindig egy barna kamgarnból készült, régi szoknyát viselt, és aprólékosan koreografálta a partiszervezés táncát. Egyenruhás nők forogtak körülötte, ki egy rekesz üveget, ki lenvászon abroszokat, ki egy tálca ezüst evőeszközt fogott. Rose feltartott mutatóujjal jelezte, hogy egy percen belül csatlakozik Lettyhez, majd folytatta a meghökkentően részletes beszélgetést a tortavillákról.

Letty kínosan érezte magát, és mert segíteni nem tudott, hát elosont. Arra gondolt, legjobb volna visszamenni a szobájába. Ekkor azonban egy nyitva hagyott ajtón át megpillantotta a kertet, amelyet hirtelen elöntött a ragyogó, kellemes fény.

Letty engedett a kísértésnek, amely kivonzotta a házból. A pázsit jádezöld felszínén apró drágakövekként csillantak meg az esőcseppek, ragyogtak a napsütésben. A nap engedelmesen előbújt, hogy még a vendégek érkezése előtt megszárítsa a füvet. A késő délutáni fény ferdén esett a kertre, és megvilágította a sásliliomok íves szárát, a bársonyos rózsaszirmokat. Letty nyomokban érezte az illatukat, amint szálldogálltak mellette a nedves, meleg levegőben.

Az eső után maradt víz minden lépésnél egészen a lány legjobb, alacsony sarkú, tengerészkék cipőjének orráig emelkedett. Letty belélegezte a lehetőséget, amely az előtte álló estében rejlett.

– Halló!

Letty összerezzent, megpördült, és pontosan úgy érezte magát, mintha liften utazna: zuhanásszerű iramodás, a talaj lassan eltűnik a lába alól, noha el sem mozdul a helyéről.

Ott állt ugyanis Bertie kék sportkabátban, krémszínű nadrágban és nyitott ingben. A háromszög alakban előbukkanó bőr hatására Letty hirtelen elfelejtette, mit kellene kezdenie a kezével. Furcsán intett, ettől elborzadt, majd a háta mögé rejtette a kezét.

– Szervusz! Köszönöm szépen a meghívást, nos, hogy Rose meghívott… Mármint nagyon szép itt.

– Jól utaztál? – érdeklődött Bertie. Úgy érezte, mintha egy apró, bukfenceket vető, szőrös állatka költözött volna légcsöve aljára. A fiatalember csak akkor hagyta el végre a szobáját, amikor Rose felrohant az emeletre, bedörömbölt az ajtaján, és azt sziszegte neki, „indíts kifelé, beszélgess vele, egészen egyedül van!”

– Ó, igen, jól. – Nagyon hosszú volt az út, ráadásul a harmadosztályon kellett nyomorognia. Elhozta magával Az éj szelíd trónjánt, azonban az út nagy részében csak kifelé bámult az ablakon, és azon töprengett, hogyan fog majd intelligensen társalogni Bertie-vel a könyvről, ahelyett, hogy elolvasta volna.

– Jól van. Hosszú volt az út.

– Igen, meglehetősen. – Meglehetősen? Ilyet senki sem mond, gondolta a lány.

– És… a szobád? Kényelmes?

– Ó, igen, csuda klassz a fürdőkád!

Bertie elvörösödött, ettől Letty is.

A fiatalember addig nem sok tapasztalatot szerzett a nőkről, de azok után, hogy a kocsmában olyan könnyen, csipkelődve beszélgetett Lettyvel, egész tavaszi félévben rajta járt az esze, amikor a csatorna mellett kerékpározott, a hosszú hallban étkezett, és mindig, amikor álomra hajtotta fejét rossz rugójú, egyszemélyes matracán. Attól kezdve, hogy Rose bejelentette, a lány ott lesz a partin, a fiatalember szinte az egész napját azzal töltötte, hogy arról álmodozott, mint folytatják majd a fecsegést.

Sokkal szellemesebbnek képzelte a beszélgetésüket, mint amilyen ott, a kertben volt.

– Nos, úgy látom, kitisztul az idő – nyögte ki szerencsétlenül.

– Igen, jó is… a partinak. Bár bizonyára a virágoknak is jót tesz.

– Bizonyára.

– Alaposan összeverhette őket ez az eső!

– Igen. – Bertie egy pillanatra elhallgatott.

Feltehetőleg az ostobaságom fojtotta belé a szót, gondolta Letty.

– Nos, a vendégeknek jobb lesz így – bökte ki végül a fiatalember.

– Igen, ki nem állhatom az esős partikat.

– Gondolom, nos, nemsokára megérkeznek – mondta Bertie, akinek figyelmét egészen lekötötte a lábuk előtt elterülő, elázott pázsit.

– Biztosan sokan lesznek – vélte a lány.

– Rose-t ismerve bizonyára. Nos, nem is tartalak fel, tudom, milyenek a lányok… Nem akarlak akadályozni, tudod, a szépítkezésben… – Egész testével Farley Hall felé fordulva intett, amelynek vastag kőfala krémsárgán világított a most már kék ég alatt.

A lány kinyitotta a száját, de nem tudta, mit mondhatna. Bertie azt hitte, még nem öltözött át a partira, nem gondolta volna, hogy ez a legjobb ruhája.

Letty bólintott, mert szóhoz jutni képtelen volt, majd inkább hamar lelépett a pázsitról, és leszegett fejjel sietett vissza a házhoz.

Már elkészült, ébredt rá Bertie, aki egyszerűen úgy gondolta, ennyire korán egyetlen nő sem lehet még készen, de Letty most bizonyára azt gondolja… biztos, hogy azt hiszi…

A fiatalember halkan felnyögött.

Letty visszatért a szobájába, és úgy tett, mintha olvasna, egészen addig, amíg félreérthetetlenül kezdetét vette a parti, és nem lehetett nem meghallani a hangzavart. Amikor fürgén kisietett, szerencsére meglátta őt Rose, aki most már egy cseresznyepiros, formás derekú ruhát viselt, kissé ügyetlenül odaszaladt hozzá a füvön át, és belé karolt.

Egy lehetetlenül előkelő ételekkel telepakolt asztalhoz vezette Lettyt (homár!, füstölt lazac! – a mértékletesség nyilván bagatell, ha az embernek ilyen kifinomult az ízlése), és gyors egymásutánban több pohár pezsgővel is megkínálta, majd áradozva mutatta be mindegyik elbűvölő, felnőtt barátjának. A nap utolsó sugarai megmelengették Letty tarkóját, fájt az arca a sok mosolygástól és a nyaka a bólogatástól. Ezt az égető érzést már két éve nem tapasztalta.

Végig figyelte, merre jár Bertie, de csak azért, hogy még véletlenül se nézzen arra.

Talán egyszerű volt a ruhája a körülötte kavargó többi öltözékhez képest, de Letty hamarosan azon kapta magát, hogy már nem érdekli. Mert lehetett táncolni. És voltak ott férfiak. Nem elegen, de azért még férfiak voltak, végre. Letty kecsesen, gyorsan mozgott, és könnyedén magához vonzotta őket. Kreppruhája szoknyája pörgött, és gyengéden simogatta a lányt, miközben a gyepen forgott. Letty azt kívánta, bár csupasz volna a lába, hogy jobban érezze.

Egészen más volt mindez, mint az Aberben borús estéken megélt táncmulatságok, ahol mindig ugyanazok az arcok bukkantak fel, és a háború után általában minden kopott volt. Letty úgy érezte magát, mintha az egyik, Rose-tól kölcsönkapott regénybe csöppent volna.

– Jól érzed magad, drágám? – kérdezte Rose, és két szám között átkarolta, majd gyengéden meghúzta a bal fülét.

– Természetesen. Csodálatos a parti! Az imént pompás beszélgetésben volt részem, nos, Freddie-vel? Fitzgeraldról. Ő is Az éj szelíd trónjánt olvassa! – Letty szerette volna megnyugtatni Rose-t afelől, hogy be tud illeszkedni ebbe a világba, és Rose-nak nem kell aggódnia miatta (sem szégyenkeznie – akarta leszögezni a fejében egy vékony hang).

– Csodás! Úgy örülök! – felelte Rose, majd elsodródott a barátnőjétől, és nagyon hangosan beszélgetett Indiáról egy fáradtnak tűnő fiatalemberrel, aki nemrégiben tért vissza egy tárgyalásról. Lettyben egy pillanatra felmerült a hűtlen gondolat, hogy talán éppen Rose az, akinek nem kellene úgy erőlködnie a férfiakkal, akikre a személyisége teljes erejével támad.

Letty megpillantotta Bertie-t, aki ejtett vállal dőlt egy hatalmas, faragott kő virágcserépnek. A lány azon tűnődött, Bertie vajon figyeli-e őt. Azonnal igent mondott, amikor egy idegen felkérte a következő táncra, és hagyta, hogy felemeljék, úszott az éjszakai levegőben, amely a válla körül kavargott. Az arca meleg volt, a derekát táncpartnere erősen fogta. Egyik tánc jött a másik után. Az este szivárványszínbe borult előtte, pasztellszínű ruhák pörögtek a félig megvilágított virágágyások között, és a kínai lámpások tarkabarka kis holdakként ragyogtak fölöttük.

Hamarosan feltűnt neki valami: ugyanazt a szeleburdi, fogcsikorgató igyekezetet figyelte meg a magukat jól érezni igyekvő vendégeken, mint otthon. Túl hangosak voltak, túlságosan akartak mulatni. Sok férfi tekintete üres volt, a narancssárgán csillogó trombita sziszegett, a lány arca égett… Levegőzöm egy kicsit, gondolta, majd eszébe jutott, hogy a szabad ég alatt van.

Határozottan úgy érezte, hogy le kell ülnie.

Már majdnem a kert végéig támolygott, amikor meglátott egy tölgyfát, amelyet egy alacsony, vasból készült pad fogott körül.

Leült, és kezét először a vashoz nyomta, majd az arcára, hogy lehűtse. Felsóhajtott. Nem tudta eldönteni, izgatott vagy kimerült. Mindenesetre megnyugtatta a robusztus tölgy, úgyhogy mély levegőt vett, magába szippantotta az ismerős, ugyanakkor ismeretlen vidéki illatokat. Érezte a föld, a fiatal, zöld hajtások illatát, de valami mást is. Yorkshire. Ennél északabbra még sosem járt.

Bertie a fa túloldalán üldögélt, kedvelt búvóhelyén, és nem is annyira hallotta, mint inkább a vas rezgéséből tudta, hogy valaki leült.

Nem lehet, gondolta. Lehetséges? Mérlegelte a kockázatot: elveszítheti a magányát, vagy elveszítheti a lehetőséget…

Cigarettára gyújtott.

Letty előbb meghallotta az öngyújtó kattanását és a cigaretta sercegését, csak azután jutott eszébe meglepődni. Valaki van a fa mögött. Lenézett: igen, a pad egészen körülvette a vaskos törzset.

Cigaretta. Milyen jól jönne most! Ki nem állhatta a füstöt, amelyet a Forrásban vágni lehetett, de itt a férfiak joviálisan, mégis különösen gyengéden adtak tüzet a nőknek… Igen, egy szál cigaretta.

Letty megragadta a rácsokat, és ezek segítségével átcsusszant a pad túloldalára, hogy lássa, ki van ott.

Megérkezett.

– Ó!

– Letty! Én… én csak csendben dohányoztam, nem is hallottam… Jól vagy?

– Igen, jól. Csak egy pillanatra szerettem volna…

A fiatalember félig felemelkedett, és arcán legalább hat érzelem suhant át.

– Inkább… Itt hagyhatlak… Úgy értem…

– Ugyan, ne butáskodj! – Letty megragadta a karját, és visszahúzta a padra. Kissé bizonytalanul sikerült a mozdulat, így válluk összeütődött, mire Bertie nem tudta visszatartani a nevetést, de hamar erőt vett magán.

Akkor már a lány is kuncogott, és eltűnt végre az a feszélyezettség, amelyet a fiatalember egész este teknőspáncélként hordott a hátán.

– Jaj, Bertie, jó néhány pohár pezsgőt megittam!

– Igen – felelte a fiatalember, és szomorúságot tettetve nézte a saját kezét, amelyben egy üres pezsgőspoharat tartott. – Én is. Szörnyű egy tényállás!

– Adj egy cigarettát, és beszélj nekem könyvekről!

Így hát Bertie meggyújtott egy szálat, alaposan megnézte magának a lány nyakának fehér ívét, majd megosztotta igencsak intelligens gondolatait Wordsworthről. Csakhogy ezek zavaros, szentimentális aforizmákként hagyták el a száját – a pásztor életének egyszerűségéről és hasonlókról szóltak.

– Ha ez a Természet-adta hit, / szent akarata ez az égnek: / nincs okom keseregnem itt, / embert ember mivé tett?{2} – idézte kétségbeesetten, a csillagoknak szegezve a kérdést, azok pedig helyeslően kacsintottak.

Letty legszívesebben a szívéhez kapott volna. Egy férfi verset mondott neki! Egy kerti partin! A csillagok alatt!

Ehelyett csak grimaszolt dohányzás közben. Bertie véleménye szerint cigarettával a kezében úgy festett, mint aki óriási élettapasztalattal rendelkezik.

– A vidék azonban nem ilyen, igaz? Legalábbis az igazi vidék semmiképp. Nem lehet felfedezni Istent egy kankalinban vagy a csicsergő madarakban. Az igazi természet sötét, koszos és kemény.

– Ó, de hát ebben is van valami transzcendens, az ember és a természet, az állatok és a föld őszinteségében. A gépek, a… a repülők, a sebesség, a fegyverek… Mindez egyre távolabb visz minket az emberi természetről és a földről szóló, szükséges párbeszédtől.

– Csakhogy, Bertie, sosem volt olyan, hogy ne lettek volna fegyverek, nemde? Még ha csak fémdarabokat vagy… vagy kardokat, vagy hogyishívjákokat, tudod, botokat használtunk is.

A lány felkapott egy letörött tölgyágat, és vívóállást vett fel. Bár elragadó volt a fiatalember komolysága, és a lánynak kedve lett volna lefeküdni a fa alá, és végighallgatni, ahogy felolvassa neki Wordsworth összes költeményét, muszáj volt odaszúrnia neki, nem engedhette, hogy az emberiséggel és a természettel kapcsolatos, grandiózus kinyilatkoztatások megálljanak, és ilyen könnyen tegyenek rá mély benyomást.

Bertie-t így még sosem gúnyolta ki nő. Néha megesett, hogy egy rátarti teremtés, aki szánalmasnak tartotta őt, cinikusan kinevette, persze. Rendszeresen előfordult. Ám még soha senki nem hadonászott az orra előtt egy ággal.

Lassan lehajolt, fogott egy botot, majd olyan hirtelen pattant fel, hogy megijesztette a lányt.

– Engarde!

Letty felkiáltott, azután vívtak, igen rosszul.

– A természetért!

– A haladásért! – A lány gyors mozdulatokkal hárított, és arra kényszerítette Bertie-t, hogy a hátul lévő lábára helyezze a testsúlyát, ami éppen olyan mély benyomást tett a fiatalemberre, mint az, hogy Lettynek feltett szándéka volt intellektuális párbajt vívni.

– A… a magasztosságért!

– A jövőért! Új, felpezsdítő jövőt akarok! Legyen benne izgalom, cél és… és cselekvés!

– Ó, lefogadom, hogy ez így van…

A lány lélegzete elakadt a nyers célozgatás hallatán, amely ki tudja, honnan jött. Ekkor Bertie botja a földre esett, a karja Letty köré fonódott, és olyan szorosan húzta magához a lányt, mint még egyetlen férfi sem a táncparketten, és Letty elméje hirtelen megvilágosodott: Emlékezz erre!

Örökkévalóságnak tűnt az ajkuk összeforrását megelőző, várakozásteljes pillanat. Olyan volt, mint a lámpák kialvása és a függöny felgördülése közötti töredékmásodperc.

Azután megcsókolták egymást. Bertie számára varázslatosnak tűnt a csók, és tudta, hogy mindig emlékezni fog a tölgyfa alatti percre.

A lány karja a teste mellett lógott, még mindig kezében tartotta az ágat, amelyen egy fiatal, zöld levél reszketett.

HARMADIK FEJEZET

1947 októbere

– De hát ez nevetséges! – sziszegte Letty, és egy tapodtat sem mozdult a Worcester College gyepének szélétől. Olyan volt, akár egy makacs birka.

– Tudom, de a szabály az szabály, és itt bizony ragaszkodnak a szabályokhoz. – Bertie grimaszolt, és hosszú arca úgy megnyúlt, hogy szinte a mellkasáig ereszkedett.

– A fűre lépni tilos. Nőknek tilos a belépés. – Letty úgy mondta ki a szavakat, mintha a személyének szóló, megsemmisítő sértésről lenne szó. – De hát itt élsz, itt tanulsz!

– Nos, igen, ez a lényege, figyelemelterelés… – mondta Bertie, és elfúlt a hangja.

A kerti parti óta tartották a kapcsolatot, gondosan megkomponált leveleket küldtek egymásnak a költészetről és a politikáról, valamint enyhén kutakodó kérdéseket egymás életével kapcsolatban. Ezek a kérdések rácáfoltak az egymás iránti lázas érdeklődésre. Bertie-t szinte égette a boldogság, amikor Letty igent mondott a felvetésére, hogy esetleg meglátogatná a lányt Abergavennyben, és most rajta volt a sor, hogy vendégül lássa Lettyt a maga világában. Büszkeséggel töltötte el a gondolat, hogy bevezeti őt Oxfordba: megmutatja neki a kerengőket és az osztott ablakokat, az egyetemi világ koncentrált némaságát. Igaz, nem tanult lázasan, de a helyzete esztétikuma tetszett Bertie-nek. Tetszett neki a belső udvar málladozó szélű pompája, a kusza lépcső, amely elbotlott önnön meredekségében, úgy vezette őt kellemes háló- és dolgozószobájához, a régi, piros, fényes, simára használódott bőrfotelhez.

Fel sem merült benne, hogy a lány ezt is látni szeretné majd, Lettyt azonban feldühítette, hogy megtagadják tőle. Nem mintha bármi célja lett volna Bertie hálószobájával – még csak negyedszer találkoztak, és a lány egy teázó fölött vett ki szobát –, mindössze arról volt szó, hogy mindent, de mindent tudni akart a fiatalemberről. Szerette volna, ha valósághűen képzelheti el őt a tűz előtt, amelyről oly gyakran írt. Érezni akarta a könyvei illatát. Be akart jutni eme nagyszerű falak közé!

Nem akart kint ragadni a szürke őszben, ahol a hideget mintha maguk a fenyegető kövek árasztották volna.

Bertie az elmúlt hat hétben, amióta meglátogatta Lettyt Walesben, szüntelenül a lányról álmodozott. De most mintha kibillentette volna az egyensúlyából a lány jelenléte, a valóságossága. Letty kissé eltért a fiatalember sokszor felidézett és kissé megkopott emlékeitől. Nem volt olyan sápadt. A léptei rövidebbek voltak, szaporák. A tekintetében komolyság ült, és ez egyszerre tette tökéletesen rendjén valóvá azt a furcsaságot, hogy Oxfordban van, és váratlanul elektromos töltetűvé.

– Gyere, legalább az ebédlőt megmutatom – szólt Bertie, megcsókolta a lány kezét, és remélte, hogy ezzel megpuhíthatja.

– Jól van. – Letty hátradobta a tincseit, amelyeket külön az út kedvéért göndörített be. Ez a mozdulat is mutatta rosszkedvűségét.

Az óriási teremben, ahol minden ablaktáblából pompa, és minden lélegzetvételből kiváltság áradt, a lány hirtelen nagyon kicsinek érezte magát. Ám ezt nem mutatta ki. Érezte, hogy Bertie őt nézi, azt akarja, hogy lenyűgözze őt a látvány, de Letty nem adta be a derekát.

Nem értette, miért akadályozza meg odabent valami, hogy kimutassa Bertie felé a csodálatot. A fiatalemberben nem volt hasonló fenntartás, amikor ellátogatott Aberbe. Ha megrökönyödött is a kisváros láttán, végig mosolygott.

A lány elepedt, hogy végre láthassa őt, húsz perccel a vonat érkezése előtt már az állomáson volt, és fel-alá kopogott a vágány mellett frissen újrasarkaltatott cipőjében. Amikor a fiatalember leszállt a vonatról elegáns öltönyében és kalapjában, amely számára a walesi széllökések erős fenyegetést jelentettek, hirtelen félénkség vett erőt a lányon. A Forrás felé vezető úton hadart és rohant, színpadiasan mutatott rá minden helyi nevezetességre („ebben a házban nőtt fel apám”, „ez volt az első munkahelyem, minden szombaton a pult mögött álltam”).

Bertie letette apró bőröndjét a sötét, pároltzöldség-szagú szobában, majd kijött onnan, és átnyújtott Lettynek egy papírral bevont csomagot. Kissé zavarban volt. Letty egy gyermek illetlen sietségével tépte fel a csomagot.

– Szülők és szeretők? Még semmit sem olvastam D. H. Lawrence-től. Jaj, Bertie, köszönöm, csoda szép!

Ekkor lábujjhegyre állt, és szájon csókolta a fiút, akit ez megdöbbentett, mert úgy gondolta, egészen valószínűtlen, hogy a lány valaha is megengedi neki, hogy még egyszer megérintse.

– Jól van, fiam! Csak így tovább! – kiáltotta valaki az út túloldalán, de Letty csak kinevette a szakadt, rongyos nadrágos öregembert.

– Ne is törődj vele, csak egy goromba, vén fráter! – súgta Bertie-nek fülig érő szájjal.

Letty minden igyekezetével azon volt, hogy távol tartsa a fiatalembert a családjától. A szülei tudták, hogy Bertie látogatóba érkezik, és az öccsei kegyetlenül gúnyolták mások füle hallatára a „szeretője” miatt. Ha azonban az otthonuk magányában voltak, egyikük sem szólt egy szót sem. Letty nem tudta eldönteni, azért van-e ez, mert Bertie az első udvarlója, akiről beszámolt otthon, vagy azért, mert nem helyi. Ám amikor elérkezett a szombat este, lehetetlen volt Bertie-t megtartania magának, és elképesztette őt, mennyire melegen fogadták a zsúfolt kocsmában.

Bertie véleménye szerint ezt a háborúban szerzett tapasztalatainak köszönhette. A tizennyolcadik születésnapja utáni napon jelentkezett a seregbe. Nyilvánvaló volt, hogy már közel a háború vége, de gyávaságnak tartotta volna, ha egészen kimarad belőle. Mire elvégezte a tiszti kiképzést, és Olaszországba érkezett, Bolognát már kis híján bevette a sereg. Bertie részese volt ugyan valaminek, de épphogy.

A háború megtanította rá, hogyan beszélgessen a hozzá semmiben sem hasonlító férfiakkal. Megtanulta a bajtársiasságot, amelyet az utolsó szál cigaretta megosztása, a krikettről való csevegés, a tesztoszteronszint félelemtől – és az ő esetükben a győzelmi mámortól – való megemelkedése jelent. Ugyanakkor azt is megtanulta, hogyan semlegesítse a sokféleképpen megnyilvánuló férfitombolást, ahelyett, hogy célpontjává válna.

Bertie egész taníttatásának célja az volt, hogy vezetőt faragjanak belőle, és így volt ez a hozzá hasonló fiúkkal is. Hétévesen bentlakásos iskolába küldték, egy impozáns épületbe, amelynek kövekből épített fala olyan vastag volt, hogy még a tavaszi félévben is meg lehetett fagyni benne. Mivel sokórányi vonatútra volt Farley Halltól, a szülei ritkán látogatták. Bertie-től elvárták, hogy megtanuljon megállni a saját lábán, és jól bánni a hatalommal és a tekintéllyel, mégpedig a Brit Birodalom nevében. Mindez a legkevésbé sem valósult meg – ám az iskolás évek során olyan magabiztosságot nyert, amely lehetővé tette számára, hogy mindig csakis önmaga legyen: kétbalkezes, senki számára veszélyt nem jelentő könyvmoly. Ám ezeket a tulajdonságokat olyan önbizalommal és nagyvonalú vidámsággal dúcolta alá, hogy még a legkeményebb, legdurvább katona is felfogta, semmi értelme megalázni őt, vagy belerúgni kiváltságos mivolta miatt. Egyszerűen nem volt szükség ilyesmire.

A Forrásban ez a túláradó nyitottság ismét hasznára vált. Bertie-ről kiderült, hogy szörnyűségesen rossz dartsban, rálépett egy kutyára, és képtelen volt követni a rengeteg viccet, amelyek túlzottan gyorsak, túlzottan walesiek voltak a számára. De hosszan és hangosan nevetett, ha mégis megértett egyet-egyet, és ami még fontosabb, saját magán is jól mulatott, ráadásul mindenkit több kör italra is meghívott. Később Letty öccsei, a barátaik és az öregfiúk összessége is megállapították, hogy „mulatságos alak”, „kissé más, mint mi”, de azt is kijelentették, hogy „jó gyerek”. Letty úgy érezte magát, mint akit vékonyan bevontak arannyal.

De Oxfordban mintha kilátszott volna az arany alól valami olcsó fém. Letty tudta, hogy grandiózus lesz, de azért izgatottan várta. Arra nem számított, hogy ennyire kirekesztettnek érzi majd magát. Bertie még az egyetemen sem mutatta be senkinek. Oxford valamiképpen zárva maradt a lány előtt, csak falakból állt.

– Hogy tetszett a könyv?

Bertie kedvesen beszélt, de Letty szíve elszorult séta közben.

– A Szülők és szeretők? – Kétszer is elolvasta, mielőtt újra találkoztak volna. A fényes, vörös borító szinte világított az éjjeliszekrényén. Dühösen kapta ki öccse, Geraint kezéből, amikor az felvette, és kövér, piszkos ujjaival végigpörgette drága lapjait. – Igen, nagyon tetszett. – Letty időt akart nyerni, és merevnek tűnt, pedig nagyon sok mindent szeretett volna mondani arról a különös intenzitásról, amellyel Lawrence a kapcsolatokról írt, mindarról, ami a felszín alatt történik egy emberben. De mi van, ha naivnak, ostobának fog látszani azokhoz a lányokhoz képest, akikkel Bertie Oxfordban szokott beszélgetni?

Bertie elszomorodott. Azt hitte, Lawrence megszólítja majd a lányt, jobban, mint Wodehouse és Waugh, akiknek műveit Rose az utóbbi időben elküldte neki. Arra számított, Letty örömmel olvas majd a sajátjához hasonló közösségekről szépirodalmi művekben is. És ha úgy érezte, a fiatalember leereszkedő vele szemben?

– Nos, akkor jó. – Rengeteg mindenről kellett beszélniük, Bertie tisztában volt ezzel, de mielőtt még megtalálta volna a megfelelő szavakat, már a folyóhoz is értek. – Nos, ööö, arra gondoltam, csónakázhatnánk egyet – szólalt meg, és igyekezett spontánnak tűnni.

– Igazán? – Letty hallotta, milyen hűvös a hangja, pedig titokban remélte, hogy Bertie elviszi csónakázni. Nem sokat tudott az egyetemi városokról, de azt igen, hogy az épületek tornyai csipkések, és lehet csónakázni. – Ezt szoktad csinálni az egyetemista lányokkal is, igaz?

Tudta, hogy ezzel megsebezte őt. A fiatalember kinyitotta a száját, de félúton egy kibukni készülő vicc felé becsukta.

Bertie szégyenlősen lépett egy elnyűtt kalapot viselő férfihoz, és motyogott neki valamit. A férfi bólogatott, és egy alacsony fészerből kivonszolt egy csónakot a hozzá tartozó tolórúddal. A csónakon volt egy fonott piknikkosár, néhány piros bársonypárna és vastag, skót mintás takaró. Letty összevonta a szemöldökét.

– A hintó előállt – jelentette be Bertie fölényesen ironizálva, mintha az egész vállalkozás csupán vicc volna, de lesütött szemmel nyújtotta a kezét, hogy besegítse Lettyt az alacsony facsónakba, majd kifizette a csónakőrt, és ellökte magukat a parttól. Így lemaradt arról, ahogy a lány egyre meglepettebb arckifejezéssel nézi.

A víz simán csordogált a csónak körül, és lassan magával ragadta őket a sodrás, miközben Bertie ügyesen a folyó közepére kormányozta magukat. Letty elhelyezkedett a párnákon. Remélte, hogy mindenki látja őt Oxfordban: a csónakban, ezzel a férfival, aki egyedül szervezte meg az egészet. Mégpedig az ő kedvéért.

Amint felgyorsultak egy kissé, és már nem voltak útban a mellettük elhaladó, laza atlétatrikóban és rövidnadrágban, nyögve dolgozó evezősöknek, Bertie leült a lánnyal szemben, és hozzálátott, hogy kipakolja a kosár tartalmát.

– Fázol? Van takaró is… Gondoltam, hátha fázol egy helyben ülve. És, nos, hoztam némi harapnivalót is. Éhes vagy?

– Én? Mindig.

– Kitűnő. Nem valami sok, de azért van itt szendvics… – Előkerült egy papírral borított csomag, zsinórral átkötve, mégis porcelántányéron. – Meg sajt és alma… – Egy kis tálon, felvágva. – És egy kis sütemény. – Gyümölcstorta! Cukormázas péksütemény! – Meg egy kis bor. Ha kérsz. – A kristálypoharakon megcsillantak az őszi nap sugarai, amelyek készségesen áthatoltak a vastag felhőkön és a hamarosan melléjük kerülő szomorúfűz szép, sárguló levelein. Letty elképedve bámulta a lakomát. Hetek óta nem evett édességet, eltekintve a lekvártól.

Bertie tovább pakolászott. Egy pillanatra megállt, az égre pillantott, majd előhúzott egy apró üvegvázát, benne egy szál egészen halvány rózsaszín rózsával. Vállat vont, és odaadta a lánynak.

A levegő vibrált. Letty most… nevetni fog? Akkor Bertie-nek nem marad más választása, mint felborítani a csónakot, és rögvest vízbe fúlni.

Letty képtelen volt megmozdulni, attól tartott, hogy hamarosan kiderül, az egész csak valami alaposan kidolgozott fikció, esetleg egy vicc az ő kárára. Aztán megfogta a rózsát, és higgadt arckifejéssel, gyengéden maga mellé tette, a kockás terítő szélére, amelyet Bertie helyezett kettejük közé.

– Ez… varázslatos – bökte ki.

Égett a szeme.

Bertie így újra kifújhatta a levegőt, és óvatosan elkormányozta a hajót a fűz mellett, amelynek ágai hűvös, sápadt lugast képeztek. A narancsszínű fény és a halványlila árnyék pöttyöket festett az arcára, amelyen lelkesedés tükröződött. Reménykedve fordult a lány felé, és Letty biztosan tudta, hogy a fiatalember még soha senkiért sem tette meg ugyanezt.

Olyan fürkésző pillantással kutatta Bertie vonásait, mintha fájdalmai lennének.

Letty volt az, aki majdnem felborította a csónakot, amikor rávetette magát Bertie-re, és úgy szorította vékony törzsét, mintha félbe akarná törni.

– Elég lesz! – nevetett a fiatalember, miközben belekortyolt a borba, amely kissé levélízű volt, mintha a folyó és a fa friss zöldjével keveredett volna.

Letty szorította és szorította őt, amíg Bertie meg nem próbált a szájába dugni egy falat sajtot és almát. A lány gyengéden a szájába vette, és egészen Berti ujja hegyéig majszolta. Először finoman, majd erősebben harapott a fiatalember ujjbegyébe, és lenyalta az ujját.

Bertie mély hangon felnyögött, mire Letty elengedte. Most a nyakába fúrta az arcát. Meleg volt, kissé borostás, vajillatú.

– Köszönöm – mondta tompa hangon a lány.

– Tessék? – Bertie megpróbálta elhúzni őt magától, hogy jobban hallja, de a lány csak még jobban hozzábújt.

Amikor végül mégis hagyta, hogy Bertie eltolja magától, alig mert a fiatalember szemébe nézni.

– El sem hiszem, hogy a kedvemért megszervezted ezt az egészet.

Elfogytak a szavai, igyekezett inkább közvetíteni Bertie felé az érzéseit.

Bertie a tenyerébe fogta a lány hosszúkás arcát, visszalopott ujjaival fogta közre, és megcsókolta őt.

A lány mindig is érzett valami bizsergést a mellkasában, amikor a fiatalember hozzáért, és ez most a gyomráig süllyedt, amely mintha tüzes folyadékká változott volna. Egyre gyorsult, egyre jobban tajtékzott, egyre sürgetőbbé vált. Amikor Bertie a nyakát csókolta, Letty akaratlanul is felnyögött. A fiatalember elmosolyodott, miközben szíve kalapácsként vert. Egész teste bizonyosságot szerzett.

NEGYEDIK FEJEZET

1948 januárja

– Igazán, Bertie! – Édesanyja, Amelia félig sóhajtva, félig vontatottan fejezte ki undorát és csalódottságát. Egy borospoharat tartott a magasba. Másik csuklója gyors mozdulatával jelezte Marthának, hogy töltse tele.

Ilyen körülmények között Bertie apja, Harold sem tiltakozott. Csak hallgatott. Tekintete megpihent az ebédlőasztal közepén álló vázába rendezett, az üvegházban nevelt dáliákon, vagy inkább beléjük fúródott. Olyan fényes volt az asztal, hogy a virágok szinte tükröződtek a lapján. Bertie szerint úgy festettek, mint egy robbanás, amelyen úrrá lettek, félúton megállítottak.

Apja visszafogott reakciója, amellyel a bejelentést fogadta, megrémítette Bertie-t. Harold eddig egyetlen szót sem szólt.

– Édes az a lány, ezt elismerem. De életed hátralévő részéről van szó, drágám. – Amelia szavain máris érződött az elkent bevonat, amelyet az ital adott nekik.

– Szeretem őt – közölte Bertie, amilyen egyszerűen csak tudta, és Rose-ra pillantott, aki szemmel láthatóan gyötrődött. Nagyon egyenes háttal ült egy magas támlájú széken.

– Anya, Violet az egyik legkedvesebb barátnőm, és nagyon okos, jó, szorgalmas ember – próbálta meggyőzni édesanyját Rose, de Bertie érezte, milyen rosszul csengenek a szavai. Anyjuk egyáltalán nem a felsoroltakat várta jövendőbeli menyétől.

Lettyre hétvégi látogatásai során Bertie és Rose is kiéhezve vetette rá magát – a lányok barátsága a kapcsolatot alátámasztó háromlábú állványnak épp oly robusztus lábat adott, mint a románc. Ám Amelia, bár élettelen udvariassággal viseltetett felé, gyakorlatilag tudomást sem vett a lány most már gyakori jelenlétéről. Letty nemrégiben náluk járt, amikor az ő és Berti születésnapját ünnepelték – Amelia alig tulajdonított jelentőséget annak, hogy két ünnepet ülnek egyszerre.

Persze Amelia a saját gyerekeit sem halmozta el figyelemmel. Magas volt, és dús, gesztenyebarna hajában egyetlen ősz szálat sem lehetett felfedezni. Úgy tudott besuhanni bármely helyiségbe, hogy karcsú karja egyetlen intésével és hangja varázsával azonnal magához vonzott mindenkit – ha úgy akarta. Bertie és Rose esetében ritkán igyekezett.

Gyerekkorukban, amikor az iskolai szünetekben hazautaztak, Amelia alig töltött velük időt, és gyakran volt rossz, sötét hangulatban, amit a gyerekek ijesztőnek találtak. Az anyjuk úgy nézett rájuk, mintha útban lennének neki, akadályoznák abban, hogy végezze a dolgát. Hogy milyen dolgát, azt Bertie el sem tudta képzelni: az anyja sosem csinált semmit. Soha életében. „Képzeld csak el, milyen céltalan az élete!”, fakadt ki egyszer Rose, akit bosszantott a pazarlás, a rosszindulat.

Ahogy egyre idősebbek lettek, egyre hamarabb került sor az első frissítőre, előbb délután, majd ebédkor. Megtört a jég. Ilyenkor egy órán át tartó tolakodó, súlyos szeretetkinyilvánítás következett – lehelete édes volt, miközben győzködte Rose-t, hogy frizurát csinálhasson neki, persze ügyetlen fodrász volt –, vagy Bertie válla fölött olvasott, amelyet a fia hirtelen, émelyítő túltengésnek élt meg. Bertie igyekezett kővé dermedni, mozdulatlan maradni, nem reagálni, és kivédeni a pillanatot, amikor majd átváltozik az anyja. Mert akkor következett a két gyerek személyiségének, eredményeinek és külsejének minden részletre kiterjedő elemzése. Ez olyan volt, mint amikor tűt szúrnak az előzőleg felpuhított húsba, hiába igyekezett Bertie ellenállni, amikor az anyja korábban kimutatta a szeretetét.

Tudták, egyetlen jegyes sem felelne meg örökké csalódott anyjuknak. Bertie azonban azt is felismerte, hogy Ameliának nincs hatalma, csak az áll módjában, hogy bántsa őt. Ezért hát valójában az apjára nézett.

– Bertie, a dolgozószobába, kérlek.

– Apa, én igazán úgy hiszem, hogy ha mondani szeretnél valamit… – vágott a szavába hevesen Rose.

– Úgy látom, az a benyomásod támadt, hogy ez családi ügy, Rose, miközben semmi közöd hozzá.

Rose elvörösödött, és dühösen meredt az apjára. Amelia eltúlozva grimaszolt.

Harold felemelkedett. Egyforma magas volt a feleségével, és noha tizenhárom évvel idősebb nála, mellkasa kidudorodott, szilárd tömörség jellemezte. Nem sok sötét haja maradt már, de szakálla még dús volt, és nagy gonddal ápolt.

A dolgozószobája. A szentély, a szent hely, ahol Harold ideje nagy részét töltötte. Iratokat olvasott a lordok háza számára, és áttekintette a birtok számláit. A sötét lambéria gyötrő némasággal szűkítette a teret. Apa és fia helyet foglalt egy-egy merev fotelben a tűz mellett.

Bertie-t ide csak akkor hívták be, ha le akarták hordani. Tizenhat évesen egy teljes, hosszú hetet töltött a szoba egyik sarkában, és kézzel másolt verseket a Bibliából, miközben Harold dolgozott (vagy elejétől végéig elolvasta a The Timest). Bertie és két hozzá hasonlóan okos, önelégült osztálytársa indulatba jött a háború miatt, és úgy érezte, Nietzschének igaza volt, és Isten nyilván halott. Tüntetést szerveztek az iskolában a kötelező templomlátogatás miatt, valamint esszét írtak „a szervezett hit zsarnoksága” témában az iskolaújságba. A történtek után Haroldot értesítették, és megkérték, menjen a fiáért.

Harold minden héten eljárt a templomba, sosem hiányzott, és közölte Bertie-vel, hogy véleménye szerint a fiatalember lelke túl nagy ár egy tinédzserkori lázadásért. Amelia, aki azóta nem járt templomba, hogy az első világháborúban agyonlőtték a fivérét, erre felkacagott.

A padlóviasz, a pipafüst és a bőr tömény szaga, a friss levegő és a fény hiánya – minden ugyanolyan volt, mint régen, szinte klausztrofóbiát előidéző és ismerős. Bertie mindig úgy gondolta, hogy ilyen a férfiak világa. Hatalom a hátsó szobában, nehéz whiskeys-pohár. Azt kívánta, bárcsak átfújna a szobán a szél, és mindent elsodorna.

– Felteszem, máshogy látod a világot.

Bertie összerezzent, mert megijesztette apja váratlan pontossága.

– Egy háború után soha semmi sem ugyanolyan. De azért előre haladunk, Bertie. És tudod jól, mit várunk tőled, mi a kötelességed.

Harold megigazított egy kupac könyvet egy kisasztalon, hogy a gerincük pontosan egy vonalban legyen, majd hátradőlt a fotelben, és a bőr úgy nyikorgott, mintha csendben biztosítani akarná a támogatásáról. A kandallópárkányon álló óra fájdalmasan lassan ütötte el az egészet. Az ezt követő csendben Bertie érezte, ahogy a porszemcsék finoman megtelepszenek körülöttük.

A fiatalember felpattant, és a kandallópárkány felé indult. Megnézte magának az óra szenvtelen, arany számlapját, majd megfordult.

– Apa, a dolgok valóban megváltoztak. De nem a háború miatt. Csakis miatta. Egyszerűen nem akarok mással lenni.

Harold tekintete izzott, és Bertie megértette, arra számított, hogy egyszerűbb dolga lesz a fiával. Nem értette meg, hogy új csata következik, nem számolt Bertie új elszántságával, amely győzhet az ő apai tekintélyével szemben.

– Ne haragudj, apa, de sajnos nincs több mondanivalóm ezzel kapcsolatban. Meg fogom kérni a kezét.

Bertie figyelte, ahogy a nagymutató feszes, agresszív kattanással elmozdul.

– És hol fogtok élni? – kérdezte végül Harold mély, mennydörgő hangon. – Egy viskóban fogtok nyomorogni a családjával?

– Lehet – felelte Bertie provokatív könnyedséggel. A dolog gyakorlati oldalának addig nem sok gondolatot szentelt.

– Tehát tudod nélkülözni a múltadat és a jövődet is? Mégis miért harcoltunk, ha nem ezért, az örökségünkért? – Harold úgy intett, mintha Anglia összes tekintélyes otthonára mutatna.

– A hegyekért. A vidéki tájért. A szabadságért! – A fiatalembert magát is meglepte, ahogy előtörtek belőle a szavak, meglepte, milyen erőteljesen hangoztak. – És az emberekért… Az egész zöld és kellemes ország minden lakójáért, apa, nem csak… nem csak a magunkfajtáért.

– Tehát eltöltesz néhány hónapot a seregben, és közemberként térsz haza.

Igen, akarta válaszolni Bertie. Pontosan ezt kapta a seregtől: ablakot a különböző emberek életére. Azt a felismerést, hogy fontosabb az, ami közös bennük, mint az, ami elválasztja őket egymástól, és hogy a körülárkolt egyenlőtlenség az, ami elválasztja őket, amely csak a Haroldhoz hasonlóknak válik javára. A hozzá hasonlóknak.

– Az országunkat remek emberek alkotják, apa – szólt végül Bertie. Megtartotta erejét, ki is mutatta azáltal, hogy oly fesztelenül visszautasította, hogy zavarba hozzák. Vagy akár megfélemlítsék. – És köztük a legremekebb… Violet. Nagyon boldoggá tesz engem.

– Boldoggá! – Az ezt követő csend megvetéssel volt terhes. – Tehát te tökéletesen boldog leszel a ronda walesi hegyek között, az örökséged nélkül. Tökéletesen boldog leszel akkor is, ha sosem látod többé sem anyádat, sem engem.

Ekkor a szoba megpördült a tengelye körül, és az óra mintha még hangosabban ketyegett volna, mert Bertie felismerte, mi áll a fenyegetés mögött: az apja saját félelme, rettegése a gondolattól, hogy örökké egyedül lesz, és egymaga lesz felelős a feleségéért, a gondolattól, hogy a szobák még üresebbek lesznek, ugyanakkor még fullasztóbbak és levegőtlenebbek, mint most, a gondolattól, hogy senkire sem hagyhatja a kúriát.

Most kapaszkodj meg, gondolta Bertie. Neki tulajdonképpen több veszítenivalója van.

Lassan az apja foteljéhez lépett, leguggolt, és megfogta Harold kezét. A férfi megborzongott, de nem húzódott el tőle.

– Apa, ezt természetesen nem akarom. Mélységesen komolyan veszem a veled, anyámmal és Farley Hall-lal szembeni kötelességemet. Hadd szolgáljak! De Violetet magam mellett kell tudnom.

Meleg hangon beszélt, de határozottan. Igyekezett apja nyelvén szólni, kereste és végül megtalálta a tekintetét.

– Mindenképpen megteszem, apa. Kérlek, együtt lépjünk előre, ebbe az új világba!

Bertie felállt, ezzel újra visszatért a szokásos távolság. Vére egész testében csak úgy zubogott látszólag könnyű modora ellenére is. De éppen ez volt a csel: semmit sem mutatni. Derűsnek és határozottnak maradni.

– Látom, semmit sem tanultál a háborúból.

Megdöbbentő volt, hogy az apa ily kevéssé lássa a fiában a változást. Még mindig pallérozatlan iskolásnak gondolta, nem férfinak.

– Már akkor is szerettem az országomat, amikor beléptem a seregbe – folytatta Harold. – De amikor visszatértem, készen álltam megtenni bármit, akármit, hogy megőrizzem. Győznünk kellett, és győztünk is, mégpedig az óriási áldozat és szen…

Szenvedés. Bertie ráébredt, hogy ezt a szót az apja képtelen kimondani.

Amiens-nél Harold golyót kapott a derekába. Kilenc hónapot töltött egy Harrogate környéki kórházban. Amelia ezután hamarosan – valószínűleg túl hamar – hozzáment.

Harold megköszörülte a torkát.

– Akkoriban sokat beszéltek a változásról, sok szemetet. Arról, hogy meg kell változtatni a dolgokat. Az új világrendről… Ez káros, Bertie, és nem szabad megengedni, hogy bekövetkezzen. – Ökölbe szorult a keze. – Britanniáért harcoltunk, azért, amilyen volt az országunk, és azért, amilyen most. Nem engedem meg, hogy kárt okozz ennek a családnak, a nevünknek, az életmódunknak. Felelősséged van. Reméltem, hogy megtanít erre a háború. Nyilvánvalóan nem így történt.

Bertie ekkor, életében először hideg követ érzett a gyomrában: a bizonyosságot, hogy ha ő boldog lesz, azzal megbántja az apját.

A fiatalember elfordította a tekintetét, a szobát uraló, hatalmas, nehéz asztalt nézte. A töltőtoll és az itatós mellett volt ott egy apró srapnel, amely gyerekkorában lenyűgözte Bertie-t. Apja egyszer rajtakapta, amint fölé hajolt, és ütésre emelte a kezét, azután megdermedt, összerezzent és elfordult. A fiú ezek után sosem mert hozzáérni a repeszdarabhoz. Még most, húszévesen is fel tudta idézni ziháló apja hátát. Ez volt az egyetlen eset, amikor Harold a fia szeme láttára veszítette el a türelmét, és az egyetlen alkalom, amikor közel járt ahhoz, hogy megüsse őt.

Farley Hallban sosem volt divat a gyerekverés. Bertie egy ízben vékony sebhellyel a tenyerén tért haza a karácsonyi szünetre, és a következő félévben azon vette észre magát, hogy diszkréten kivették az azért felelős tanár órájáról.

Bertie mindig is úgy gondolta, ez nem illik össze apja harcias attitűdjével. Most viszont érteni vélte. Fájdalom. Harold nem akarta, hogy bárki is fájdalmat érezzen, legkevésbé a saját fia.

Pedig ha valaki úgy szenvedett, mint ő, az a tapasztalat bizonyára számít.

Bertie hirtelen másnak érezte a kezében lévő hatalmat, destruktívnak. Olyan volt, mint egy kalapács. Korlátlan.

– A szerelem elmúlik, fiam. Fellángolás… Fiatal vagy. Anyádnak most az egyszer igaza van. Életed hátralévő részéről van szó.

Csakhogy ennél rosszabbat nem is mondhatott volna, és Bertie vére ismét felforrt. Lettyt akarta, és eltökélte, hogy meg is fogja kapni, okozzon ezzel bármilyen fájdalmat.