Bóna László

Hosszú, sötét
előszoba

Anyám és a halál
– részlet –

KALLIGRAM

Copyright © Bóna László, 2026
ISBN 978 963 468 582 1

Első fejezet

Ki vagy?

Ha elmesélhetném neked, hogyan halt meg anyám, azzal kezdeném, hogy pár nappal a halála után Éva, egy igaz barátom megkérdezte tőlem:

– Ki volt ő? Ki volt a te anyukád? Ki volt valójában?

Gondolkodás nélkül, udvariasan elhárítottam a kérdést:

– Még azt sem tudom pontosan, hogy én ki vagyok, nemhogy ő – mondtam.

De utána eszembe jutott egy kép.

Anyám áll a konyhában egy görögdinnyével a kezében. Apám még élt, de már halálos beteg volt, csak feküdt a hálószobában, épp az ágya szélén ültem. Anyám kikiabált neki a konyhából:

– Nem fér be a dinnye a hűtőbe!

Apám visszakiáltott:

– Vágd ketté!

Anyámnak ez nem jutott eszébe. Gyerek maradt.

Talán ez összefügg azzal, hogy miért élt sokáig. Nyolcvanhét éves elmúlt, mikor meghalt. Ez soknak számít manapság. Az emberek, mikor megtudják, hogy meghalt, és megkérdezik, hogy hány éves volt, a nyolcvanhét évet soknak tartják.

Ha te kérdeznéd, és mondanám, hogy nyolcvanhét volt, te is biztosan azt mondanád, szép kort élt meg. Nem mondanád, hogy pár évet még élhetett volna.

Péter barátom megkérdezte tőlem, hogy miért írok újabb könyvet. Ha nem tudtam megírni, amit akartam az előző ötven könyvben, akkor majd az ötvenegyedikben fogom? – ezt kérdezte.

Azt éreztem, hogy az őszinte válasz a részemről egy megfoghatatlan kényszerítő erőre vonatkozna.

De mielőtt ebbe belementem volna, láttam a téren egy embert, akinek a kalapját lefújta a fejéről a szél, és futott utána. A kalap leesett a földre, megült egy kicsit, de pont mielőtt az ember utolérte volna, a szél megint arrébb fújta. És ő megint szaladt utána, és amikor elkapta volna, a szél megint továbblendítette, épp annyival, hogy szaladhatott megint utána. A kalap mindig megvárta, de amint az ember beérte volna, repült kissé arrébb a széllel.

Szilvi, az én feleségem, azt mondta, hogy sokféleképpen lehet egy haldoklóra gondolni. Van, aki szépen tudja elengedni haldokló apját vagy anyját, és van olyan is, akinek annyit ártott az életében, hogy csak azt tudja kívánni neki, hogy szenvedjen meg érte holtában, ha már életében nem szenvedett meg érte.

Amikor egyre biztosabb volt, hogy anyám meg fog halni, tudtam, hogy fogok róla írni, nem is róla – annyian írtak már az anyjukról –, hanem a haldoklásról, a halálról, bár arról még többen írtak. Kétségek gyötörtek nap mint nap, most kezdjek róla írni, amíg él, vagy várjam meg, míg meghal?

Milyen összefüggés van a között, hogy írok róla, és hogy haldoklik?

Vannak, akik az írásnak mágikus erőt tulajdonítanak, vagyis azt vallják, hogy az írással életben lehet tartani egy embert. De akkor meddig kell írni, örökké? És ha abbahagyom a róla szóló írást, akkor meghal? A róla írt történet befejezése öli meg? Butaság bármit is bármivel összekötni, ugye? Csak baj lehet belőle.

Ha már akkor elkezdek írni róla, amikor még él, akkor élőben, naprakészen tudósíthatok az ő életének végéről, és így nem a végéről tekintenék vissza rá. Mindegyiknek van értelme, de nem lehet a kettőt egyszerre csinálni. Vagy benne vagyok valamiben és megragadom közben, vagy azt ragadom meg, ami egy folyamatból utólag összeáll. Vagy emlékszem a múltra vagy részt veszek a jelenben. Bár, ha a jelenben történő eseményeket írom le, az is emlékezet tud lenni csak, nem tudom olyan gyorsan leírni azt, ami történik, hogy ne váljon múlttá, mire leírom. Csak ha elég gyors vagyok, akkor tudom azt a látszatot kelteni, hogy jelen vagyok abban, amit írok. Akkor nem szűr meg rajta annyit az eltelt idő.

Addig halogattam a könyv írásának elkezdését, hogy utólag kezdtem csak bele. Pár hónappal a halála után. Még benne is vagyok, de utána is. Megpróbálom kicselezni az időt. Nem akarok bonyolultan beszélni erről, érthető ez így?

Olvasom mostanában az anya-halál regényeket. Esterházy Péter A szív segédigéinek híres kezdőmondata: „Azt, hogy édesanyánk meglehetősen kutyául van, tudtuk évek óta…”

Az én esetemben nincs anyánk, csak anyám van.

És nem volt egy ideje kutyául.

Nem volt kutyábbul, mint mindig, mondhatnám neked, aki nem ismerted az ő panaszkodó természetét, ha neki nem volt baja, akkor a téli hideg vagy a nyári meleg volt a baj, hogy fúj az az átkozott szél. De közelítve a nyolcvanhét évéhez, nem volt több baja, mint tavaly vagy azelőtt, mint nyolcvanhat évesen, vagy nyolcvanöt, vagy akár hetvenévesen. Igaz, folyamatosan görbült meg a háta, mint a nagyon öregeknek, akik hétrét vannak görnyedve – ez a hétrét is milyen gazdag jelentésű, mint a nap, ami hétágra süt, a hét hét napjára görnyedt, hét bolygó erejével – szóval, nem szenvedett jobban, mint a napi panaszok fájdalma, nem, a halál felé fordulásnak semmi jelét nem adta, inkább az örök életnek.

Tényleg, te nem is láttad mostanában, csak jó régen, te még nem láttad meggörbülve, tényleg, szinte derékszögbe hajolva járt, de bot nélkül, a botot szégyellte volna.

A törökfürdő meleg vizében ültünk Samu fiammal, a fiam születésnapja volt, könnyűnek éreztük magunkat, épp anyámról beszéltünk, épp arról, hogy korához képest milyen jól van, és vajon hogyan fog meghalni. Merthogy meghalásnak nyoma sincs még.

Másnap elesett az utcán a társasház kapujában. Ezzel vette kezdetét a haldoklása.

Ádventben kezdődött, Luca lányom neve napja előtt egy nappal, és Samu fiam születésnapja után egy nappal, a halál felé botorkálása a karácsonyon keresztülhaladt, átívelt az ő nyolcvanhetedik születésnapján, és pont húsvét hétfőig tartott. Karácsonytól húsvétig, születéstől feltámadásig. Se előtte, se utána nem haldokolt. Egyértelműen behatárolható időszak lett, egy út, amit haldoklásnak lehet nevezni, volt eleje és vége. Persze vége minden haldoklásnak van, de hogy hol kezdődik egy életben a halál felé fordulás története, abban ritkán lehetünk ennyire biztosak.

Még annyit hozzátennék, ha nem bánod, hogy az elesése előtt egy nappal felhívott azzal, hogy meghalt a sógornője. Elesett az utcán, bekerült a kórházba, és nem tudni miért, de pár nap alatt meghalt.

– Most én jövök – mondta anyám a telefonba. – Nincs már több élő rokonom.

– Itt vagyok például én, a fiad, van három édes és egy fogadott unokád, és egy dédunokád – mondtam, de éreztem, hogy ez nem számít. Az számít, hogy ő következik. Három testvére mind meghalt már jóval korábban, igaz, ő volt a legfiatalabb köztük, bár nem annyira, hogy ennyivel túlélje őket.

Mintha azt sugallanám, hogy az ember eldöntheti, hogy meghal, gondolhatod most. Nem tudom, hogy mit gondolsz. Vagy ha nem is eldönti az ember, hogy meghal, és nem is azért hal meg, mert úgy döntött, annyit azért talán megtehet, hogy elfogadja vagy ellen is állhat. Nem gondolok semmi ilyet. Nem tudom érdemes‑e gondolni erről bármit is.

Györe Balázzsal egy időben többször összefutottam véletlenül, az anyja halála után is, akkor még nem kezdte el írni a regényét, amit aztán később mégiscsak megírt az anyja haláláról. Korábban írt két regényt az apja haláláról. Balázs azt mondta nekem, hogy az apja haláláról írni könnyebb volt. Az anya haláláról írni – ahhoz egy másik nyelvet kell kitalálni.

Én azt találtam ki, hogy beszélek hozzád, hogy neked mondom el. Nem azért, hogy kitaláljak egy nyelvet, hanem mert ez a legjobb módja annak, hogy ne érezzem magam egyedül írás közben.

Sok író megírta az anyja vagy az apja halál-regényét. Ők így gyászolnak?

(Esterházy is megírta a maga apa és anya regényeit. György Péter is, az egyiket Apám helyett, a másikat Lépcsőházi katarzis címmel. Remek könyvek. Most olvastam a hírt, hogy Szilasi is írja a könyvét az anyja elvesztéséről, azt találta ki, hogy elképzelt leveleket ír neki az elmaradt beszélgetések helyett. Gyászregénynek nevezi, lám, már van is egy ilyen műfaj: „gyász-regény”. Olvasok nagy gyászkönyveket, anya-gyász szövegeket. Roland Barthes Gyásznaplóját, hosszú siratókönyve ez az anyja elvesztésének. De miközben én is belefogtam ennek a könyvnek a megírásába, olvastam Jón Kalman Stefánsson és egy fiatal orosz írónő, Okszana Vaszjakina Seb című regényét, mindkettő az anya haláláról szól. Ez utóbbiban a szerző az anyja haldoklásának a leírását ügyesen beleszövi egy elbeszélő keretbe, abba a nagy utazásba, amelynek során visszaviszi anyja hamvait annak szülőföldjére. Szűcs Teri Visszatért hozzám az emlékezet. Demencia és Óperencia címmel arról a folyamatról írt, miként kísérte a haláláig egyre demensebb édesanyját. Ebben az időben került a kezembe Annie Ernaux Nobel-díjas francia írónő könyve is, melyben két kisregény van, az egyik az apja, a másik az anyja haláláról. A hely és az Egy asszony, ez a két kisregény címe, egy kötetbe kötve.

Miért is érdekelne bárkit is bárkinek a gyásza? Mindenki gyászoljon, ahogy tud, író írva, tetőfedő tetőt fedve, szakács főzve. Ha minden író megírja, hogyan halt meg az anyja, akkor én miért írjam meg? Közös írói kényszerből? Érdekel ez téged? Elolvasod? Miért? Ha meghalt már az apád vagy az anyád, megélted magad is, minek neked az én megélésem? Hogy újraéld a tiédet? Kell ez neked? És miért az én anyám haldoklását olvasnád? Annyi anya-halált olvashatsz, amennyit csak akarsz. Mitől jobb az egyik vagy a másik?

Nem várok tőled választ, elég, ha meghallgatod a kétségeimet, mit is mondhatnál erre?

A te szüleid élnek még? Biztos eszedbe jutott, ha élnek, hogy vajon hogyan fognak meghalni. Hogy nekik milyen halál jut, vagy ők milyennek alkotják meg a halálukat? Hogy fog velük a haláluk megtörténni? De ez a gondolat csak eltereli a figyelmet arról, hogy én hogyan fogok meghalni és te hogyan fogsz.

Az író, mint akárki más, az anyja és apja elvesztésekor kerül igazán közel a halálhoz. Addig csak gondolkodik rajta. A szülők halálakor találkozik igazán a leírhatatlannal, úgyhogy neki, írónak, ez végre szinte lehetetlen feladat. Vagy ekkor találkozik egyszerűen azzal, hogy most már ő jön. A saját halálával néz szembe közvetlenül a szülei halálában, hiába beszélt a halálról állandóan, az eddig csak elmejáték vagy nyafogás volt, most viszont tényleg igaz. Az élet végességével a szüleink halála szembesít a legközvetlenebbül, nem lehet csak gondolkodni az élet végéről, át is kell élni, mielőtt a sajátunkat kell majd átélnünk.

Mondhatnám neked, hogy ez még akkor történt, amikor még semmi sem történt. Még minden rendben volt, anyám még nem esett el, élte küzdelmes öreg hétköznapjait, postára menni a csekkekkel, buszra várni, felkapaszkodni, leszállni, szappant, kenyeret, tejet, vajat, szalámit és sajtot venni. Felkelni és lefeküdni. Mindig időben vacsorázni, fürödni, sokáig aludni. Felhívott egyik nap reggel – mondom neked, még semmi baj nem volt akkor –, fölhívott. Leírtam ezt a beszélgetést egy külön kis szövegben. Gondolkodtam, hogy milyen címet adjak neki, éhesanya, éhesanyám, az én éhesanyám, éhes anya. Idemásolom a szöveget:

– Halló! Otthon vagy, fiam? Rosszul vagyok, nagyon rosszul.

– Nem vagyok otthon, Mama. Mi a baj?

– Nem tudom, csak nagyon rosszul vagyok, fiam!

– Na de mit érzel, Mama?

– Azt hiszem, éhes vagyok, édes fiam. Lehet, hogy éhes vagyok.

– És nincs otthon mit enned?

– De van. Van mit ennem.

– Akkor egyél valamit szerintem.

– Igen? Lehet, hogy attól jobban lennék?

– Igen, lehet. Az éhségen szokott segíteni, ha az ember eszik valamit.

– Azt mondod?

– Igen. Már pár falat is segíthet.

– Az éhségen?

– Igen. Az éhségen.

– És ha eszem valamit, lehet, hogy jobban leszek?

– Igen, Mama, lehet, hogy jobban leszel. Egyél valamit.

– Egyek valamit? Azt mondod?

– Igen, egyél valamit, ha éhes vagy.

– Éhes vagyok. Lehet, hogy attól vagyok rosszul.

– Akkor egyél valamit, Mama!

– Jó. Eszem akkor valamit… Halló! Halló! Itt vagy még? Eszem valamit.

– Jól van, Mama. Egyél valamit.

Tizenöt év telt el azóta, hogy anyám állt a konyhában tanácstalanul, hogyan tegye be a dinnyét a hűtőbe. Apám tizenöt éve nem él már. Összekötöttem a dinnyejelenetet ezzel a telefonhívással. Mint egyetlen történet két pontját. Már akkor is lehetett vele valami? Mi? Mikor kezdődött a történet, amiről azt sem tudtam, hogy történet?

Amikor anyám elesett karácsony előtt, tudta, hogy nem fog ebből már felépülni, fájdalmai voltak, csupa kék-zöld-lila folt volt mindene, de nem tört el semmije, mindenki mondta, hogy örüljön neki, hogy nem tört el semmije, ha eltört volna, most nagyobb baj lenne, így csak mankózni kell, sokat tornázni, és majd felépül, de ő csak ült, ült a bőrkanapén, sóhajtozott, azt mondta, hogy „olyan ártatlan vagyok, nem ártottam senkinek, miért ver engem az Isten”, ezeket mondta, Istenről eddig nem volt szó sosem, most sem volt feltűnő, hogy említi, csak amolyan szófordulat volt ez, inkább azt kötöttem össze a dinnyével, a reggeli éhség-rosszulléttel, hogy ült a kanapén, ült, csak ült, és azt mondta, hogy „az egész nap lukas”.

Sok fájdalomcsillapítót szedett be, éjjel folyamatosan vette, szart sem ér egyik sem, mondta, kilukadt a gyomra, vért hányt, sürgősen meg kellett műteni, azt mondták, nagyon kétséges, hogy túléli‑e, mégiscsak nyolcvanhét éves, le van gyengülve az eséstől, a fekvéstől. Szilveszter éjszaka volt, betolták a műtőbe, boldog új évet kívánt a fiatal sebész, aki műtötte, és a személyzet, aki akkor ébredezett, szilveszter éjszakára.

Másnap magához tért. Az új év első napján, két hét múlva a születésnapja lesz, ha megéli. Egy fiatal doktornő volt az ügyeletes, a műtét sikerült, mondta, az altatásból felébredt, de az állapota továbbra is kritikus, mondta, majd félrevont, és komolyra fordította a szót:

– Mi itt mindent meg tudunk tenni a testtel, de ez csak a test, a léleknek élni kell akarni. Azt nem tudjuk megtenni, hogy élni akarjon. Azt neki kell beletenni. Könnyebb lenne, ha hinne Istenben. Vallásos volt a néni?

Meghatott, amit mondott. Itt, egy állami kórházban, orvos létére Istenről beszélt. Eszembe jutott, hogy anyám, mikor kezdő tanítónő volt az ötvenes években, akkor – sokszor mesélte ezt a történetet – az iskolaigazgató rámutatott a nyakában hordott keresztre, és azt mondta: – Azt a jelvényt vegye le a nyakából, és többet meg ne lássam!

Levette, nem hordta soha életében.

És amikor apám meghalt, nem akart gyászmisét apám lelkéért. Apám úgysem hitt Istenben. Vagy inkább nem akarta titkolni a hitét a párt elől, inkább nem hitt, ne legyen mit titkolni. Volt elég titka enélkül is. Aztán anyám megbánta. – Nem kellett volna mégis gyászmisét tartani apád lelki üdvéért? – kérdezte néha, nem a hit miatt, csak szokásból. Minden testvérének volt, csak az ő férjének nem. Most már mindegy. Egy idő után már mindegy, elévül az üdv.

– Hisz Istenben az édesanyja? – kérdezte a doktornő. Én meg nem tudtam mit válaszoljak.

– Hol így, hol úgy – mondtam.

Majd visszatértem anyám ágyához, jajgatott a fájdalomtól, nehezen vett levegőt, könyörgött, hogy segítsek, és én azt mondtam neki, hogy próbáljon imádkozni, mondjon el néhány miatyánkot.

Anyám elhallgatott, rám nézett, és azt mondta:

– Elmész, fiam, te a büdös francba!

Már eltemettük anyámat, mikor felhívott az anyakönyvi hivatal, hogy nem tudják kiállítani a halotti anyakönyvi kivonatot, mert nem találják a születési anyakönyvét. Nem találtunk belőle egyet véletlenül a lakásában az iratai között? – kérdezték. – Nagy segítség lenne.

Napokig kerestük, több zsák iratot, régi papírokat néztünk át alaposan. Anyám minden cédulát eltett. Találtunk 1974-ből Röltex számlát cipőfűzőről, ’89-ben vásárolt kávédaráló garancialevelét, kiváló dolgozó oklevelet, kitüntetést kiváló szocialista munkáért, több kiló orvosi papírt, csontritkulás vizsgálatokról diagnózisokat, kórházi zárójelentéseket, apám halotti papírjait, temetési iratait, bankszámlakivonatokat betett és felvett pénzekről, bizonylatokat megszüntetett, elköltött betétekről, adásvételi szerződéseket régi lakásokról, autókról, régen megszűnt biztosítások kötvényeit, sok-sok számlát, garancialeveleket, melyek rég lejártak, feljegyzéseket utazásokról, hogy miket kell vinni, régi útleveleket, recepteket, régi BKV-bérletszelvényeket, régi leveleket, képeslapokat, apám halálára kapott részvétnyilvánító táviratokat – mindent, mindent, anyám minden cédulát eltett, ami egy életben összejöhet, mindent, ami papír – de több napig tartó keresés után sem találtunk meg az ő születési anyakönyvi kivonatát.

Sajnos nem találtuk meg, mondtam az anyakönyvi hivatalnak. Az nagy baj, mondták, mert így nem tudják igazolni, hogy meghalt. Pedig mégiscsak valakit eltemettünk, mondtam. És számtalan dolog igazolja, hogy élt. Sokan látták. Sok szemtanú van. És volt személyi igazolványa, lakcímkártyája, telefon-előfizetése, bankkártyája – ezek nem lennének, ha nem született volna meg. Ez nem elég? – kérdeztem.

És az, hogy vagyok, bizonyítja, hogy anyám is van. Vagy volt. Végül is minden ember léte bizonyítéka annak, hogy van anyja. Akárhova is tűnt, de az, hogy megszülettem, bizonyítja azt, hogy az is megszületett, aki szült.

Ő 1937-ben született Rákospalotán. Akkor az még nem volt Budapest. Valószínűleg ott anyakönyvezhették, és amikor Rákospalota egyesült Budapesttel, akkor az iratok átkerülhettek a tizenötödik kerülethez, de ott nem találják. A Fővárosnál is keresték, de ott sem találták, mondták. Így most nyomozást kell indítani a rendőrségnél.

Abszurdnak találtam a helyzetet. Nem ismeretlen tettest keresünk, hanem ismeretlen megszületettet. Ismeretlen születést elkövetőt.

Anyám valóban a semmiből jött és a semmibe távozott.

Eszembe jutott egy tévéműsor a gyerekkoromból. A halálról beszélgettek neves szakemberek, orvosok, filozófusok, pszichológusok, talán még írók is. Ha érdekes volt az esti műsor, akkor este a tévé előtt vacsoráztunk. Együtt terítettünk egy alacsony, politúrozott dohányzóasztalra, amit nem értettem, hogy miért tartunk, nem dohányzott nálunk senki. A tévé képét minden alkalommal be kellett állítani, egy hosszú szalag szobaantennája volt a tévének, ami nem mindegy, hogy volt a földön elhelyezve, sokat kellett rakosgatni, aprólékosan, minden mozdulatra odafigyelve, mert minden nap más formákba helyezve adott csak éles képet, olyat, ami nem szellemképes. Szóval – szólj rám, légy szíves, ha sok felesleges dolgot mondok és túl részletesen, de ez anyám halálhoz való viszonyáról jutott az eszembe, és arról, hogy nincs papírja arról, hogy megszületett – szóval aznap a halál ment a tévében, egy halálról szóló műsor, leültünk elé, ettünk, arról beszéltek, emlékszem, hogy a halál jó dolog, szükséges, ettől értékes az élet, hogy az csak egy átváltozás, ilyesmi, és anyám felháborodott, szinte vörös lett a méregtől, és kiabált.

– Akárki akármit mond, a halál akkor is kudarc! Egy kudarc! – emlékszem, pontosan ezt mondta. Tizenvalahány éves voltam, de pontosan emlékszem a szavaira, kudarc, azt mondta.

– A semmiből jövünk és a semmibe megyünk. Nem marad belünk semmi, de semmi. Előtte sem voltunk és utána sem leszünk. A nagy büdös semmi van – emlékszem erre is, hogy ezt még hozzátette. Apám hallgatott.

– Minek erről ennyit pofázni? – mondta, és kikapcsolta a tévét. Csendben ettünk tovább.

Anyám gyerekkoromban sokat büntetett azzal, hogy nem szólt hozzám. Többnyire nem értettem, hogy miért. Valamit mondtam vagy tettem, gondoltam, bár nem tudtam mit, de minden héten legalább egyszer előfordult, hogy egyszer csak elhallgatott, és onnantól nem válaszolt bármit is kérdeztem vagy mondtam. Hiába faggattam, hogy mi történt, sírhattam, kérhettem bocsánatot, könyöröghettem, hogy mondjon valamit, szóljon hozzám, nem szólt. Egyszerűen semmibe vett. Mintha nem lennék. Így utólag persze gondolhatok erre úgy is, hogy ő szállt ki a semmibe. Oda, ahol jól volt. Gyakorolta a semmiben levést. Úgy tett, mintha nem lenne. Mintha nem lenne itt. Előjátéka volt ez a halálra? Viszont egy gyereknek, nekem akkor, ha ő nincs, én sem vagyok… … …

Tartalom

Első fejezet
Ki vagy?

Második fejezet
Egy irányba fordulva

Harmadik fejezet
Kíséret

Negyedik fejezet
Mindennek az ideje

Ötödik fejezet
Miénk a világ

Hatodik fejezet
Bármelyik pillanatban

Hetedik fejezet
lélekben…

Nyolcadik fejezet
Belekezdek a Végébe

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2026.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Toldi Veronika
Olvasószerkesztő Mészáros Sándor
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 582 1

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL