Marta
öröksége
11.

Francine Rivers

Egy lány
álma

részlet

HARMAT
Budapest, 2022

Originally published in the U.S.A. under the title:
Her Daughter’s Dream
© 2010 by Francine Rivers. All rights reserved.
Published by arrangement with Browne & Miller Literary Associates, LLC.

Cover photograph of woman copyright © by Alexia Feltser/Arcangel.com.
All rights reserved.

Interior photos of author’s family
used by permission from the Rivers family collection.

Hungarian edition © 2022 by Harmat Kiadó
All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Győri Katalin

978 963 288 680 0 (epub)
978 963 288 681 7 (mobi)

A bibliai idézeteket az új fordítású Biblia javított kiadásából vettük át
(Budapest: Kálvin, 2019).

Jennynek és Savannah-nak

Köszönetnyilvánítás

A könyv, melyet kezében tart az olvasó, nagyrészt a képzelet szüleménye, bár itt-ott beleszőttem néhány szálat családunk személyes történetéből is. Az elmúlt két év során a kézirat számos formát öltött, míg végül családregénnyé forrta ki magát. Számtalan ember segített abban, hogy az első rész Martája és Hildemarája, illetve a második rész Carolynja és May Flower Dawnja elmondhassa történetét. Nekik szeretnék most köszönetet mondani.

Először is férjemnek, Ricknek tartozom hálával, amiért állta a sarat, és végighallgatta a fejemben zsongó összes lehetséges cselekmény- és karakterötletet, valamint azért is, hogy készségesen vállalta az első szerkesztői munkálatokat.

Minden családnak megvannak a maga krónikásai. Nálunk Everettnek, a bátyámnak jutott ez a szerep, aki a mi egyszemélyes családi lexikonunk. Fényképek százaival árasztott el, amelyek segítettek feleleveníteni saját felmenőim életútját. Unokatestvérem, Maureen Rosiere is felbecsülhetetlen segítséget nyújtott azzal, hogy részletesen elmesélte, milyen volt nagyszüleink mandula- és szőlőültetvénye, ez a motívum ugyancsak megjelenik a regény lapjain. Köszönet továbbá férjemnek és bátyámnak azért, hogy megosztották velem vietnámi tapasztalataikat.

Kitty Briggs, Shannon Coibion (a lányunk) és Holly Harder a katonafeleségek életéről meséltek nekem. Holly a regény írása során végig hihetetlen segítséget jelentett. Nem ismerek olyan embert ezen a bolygón, aki gyorsabban halászna elő bármilyen információt az internet tengeréből! Amikor falba ütköztem, Holly egyszerűen ledöntötte előttem. Köszönöm, Holly!

Holly fia, Daniel Harder hadnagy ismertette meg velem a Kaliforniai Műszaki Állami Egyetem (Cal Poly) mérnöki és nemzetvédelmi programját. Daniel éppen kiküldetésen van. Imában gondolunk rá.

Ila Vorderbrueggen kórházi nővér, édesanyám személyes jó barátja segített megválaszolni az Arroyo del Valle Szanatóriumban tartózkodó, hosszú távú ellátást igénylő betegekkel kapcsolatos kérdéseimet. Örültem, hogy levelezhettünk!

Kurt Thiel és Robert Schwinn az egyetemi keresztény diákkörök működésével ismertettek meg közelebbről. Csak így tovább, fiúk!

Joppy Wissink, a Globus utazási iroda idegenvezetője volt olyan kedves, hogy megváltoztatta a turistabusz útvonalát csak azért, hogy a férjemmel sétálhassunk egyet a svájci Steffisburgben, nagymamám szülővárosában.

A könyv írása közben mindig volt mellettem valaki, akivel megoszthattam a gondolataimat, amikor szükségem volt rá. Colleen Phillips kérdései és bátorítása mindvégig sokat jelentettek nekem. Robin Lee Hatcher és Sunni Jeffers ontották magukból az ötleteket és a kérdéseket, amikor elakadtam. Az ügynököm, Danielle Egan-Miller és segítője, Joanna MacKenzie javaslatai alapján gondoltam újra a regény szerkezetét, hogy végül az a történet kerülhessen az olvasók elé, amit el szerettem volna mesélni.

Karen Watsonnak, a Tyndale kiadó munkatársának is köszönet az észrevételekért és bátorító támogatásáért. Segített, hogy a szereplőimet kristálytisztán lássam magam előtt. Természetesen minden írónak szüksége van egy jó szerkesztőre is. Nekem az egyik legjobb jutott Kathy Olson személyében. Kathy az átolvasás monoton folyamatát is valahogy izgalmassá és érdekfeszítővé tudja tenni.

Végül köszönet Istennek édesanyámért és nagymamámért. Életútjuk, valamint édesanyám naplói ösztönöztek arra, hogy az anya-lánya kapcsolat mélységeit válasszam regényem témájául. Mindketten keményen dolgozó, hívő asszonyok voltak, és az elmúlt években szólította őket haza az Úr. Meg vagyok azonban győződve arról, hogy az ígéret szerint mindketten tovább élnek a mennyben, és igencsak élvezik egymás társaságát. Egy nap majd találkozom velük.

1951. január

Drága Rosie!

Trip felhívott. Hildemara ismét kórházba került. Már két hónapja bent volt, mire úgy gondolták, hogy végre velem is tudatják. Szükségük van a segítségemre. Az én drága Hildemara Rose-omnak, a legkisebb, leggyengébb, legesetlenebb gyerekemnek szüksége van rám. Már a legelejétől kezdve küzdelmes volt az élete. Most pedig az a feladat vár rám, hogy bátorságot öntsek belé ehhez a mostani küzdelemhez.

Isten mostanában többször is emlékezetembe idézte azokat az eseteket, amikor Hildemara igencsak hasznát vehette a bátorságának és kitartásának, bár én annak idején nem így láttam. Saját utat választott magának, és dacosan ment végig rajta, megküzdve minden akadállyal, köztük támogatásomnak teljes hiányával is. Férjét egyik katonai bázistól a másikig kísérte, otthont teremtve és új barátokat szerezve a teljesen ismeretlen városokban. Aztán egyedül végigutazta az országot, hogy segítsen Bernhardnak és Elizabethnek kézben tartani Musashiék birtokát, a fenyegetések, a gyújtogatás és az ablakokon behajított téglák ellenére is.

Emlékeztetnem sem kell téged arra, hogyan reagált Hildemara, amikor szegény Elisénkhez hasonlóan meg akarták rontani. A húgom megadta magát, a lányomban viszont volt annyi életösztön, hogy elszaladjon. Nem hiányzik belőle a bátorság!

Be kell valljam, hogy Hildemarát kicsit mindig is jobban szerettem, mint a többieket. (Nem lepne meg, ha ezzel a vallomással semmi újat nem mondanék neked, kedves barátném. Hiszen jobban ismersz engem, mint én saját magamat!) Attól a pillanattól kezdve, hogy legelső lányom meglátta a napvilágot, különleges helyet foglalt el a szívemben. Niclas mindig azt mondta, hogy nagyon hasonlít rám, és ez minden bizonnyal így is van. Te is tudod, apám mennyire értéktelennek tartott az egyszerű külsőm miatt. Hildemara azonban Elisére is emlékeztetett: ugyanolyan törékeny kis teremtmény volt.

Ezt a kettősséget látva hogyan is ne indult volna meg anyai szívem? Azt tettem, amit helyesnek gondoltam. Már a kezdet kezdetén elhatároztam, hogy nem fogom megnyomorítani Hildemara Rose-t úgy, mint mama Elisét. Ma viszont már kétségbe vonom akkori döntésem helyességét. Vajon túlságosan nagy nyomás alá helyeztem, és ezzel akaratlanul is eltaszítottam őt magamtól? Hiszen a férjének sem engedte meg, hogy segítséget kérjen tőlem, csak amikor már mindketten azt gondolták, hogy Hildemara állapota visszafordíthatatlan. Bárcsak jobban hasonlítanék szeretetteljes, könyörületes szívű édesanyámra, és sokkal kevésbé apámra! Sajnos ez a helyzet. Most már tisztán látom, hogy én is hordozom kegyetlen és önző természetének néhány vonását. Ne is próbáld szépíteni az igazságot, Rosie! Mindketten tudjuk, hogy ez így van.

Jelenleg csak azért imádkozom és reménykedem, hogy végre közel kerülhessek Hildemarához. Több időért esedezem. Jó lenne, ha a lányom megértené, mennyire szeretem, milyen büszke vagyok rá és mindarra, amit elért az életben. Szeretném, ha rendeződne kettőnk kapcsolata. Meg akarom tanulni, hogyan szolgálhatom a lányomat. Én, aki egész életemben az ellen ágáltam, hogy mások cselédje legyek.

Sokat járt az eszem mostanában Lady Daisyn és a közös kewi délutánjainkon, amikor együtt teáztunk a télikertben. Azt hiszem, eljött az idő, hogy ezeket az élményeket a lányommal is megosszam… Minden egyes finomságot elkészítek majd Hildemara Rose-nak, amit valaha Lady Daisy asztalára tettem. Tejjel ízesített indiai teát töltök a csészéjébe, és leülök mellé beszélgetni.

Ha Isten is engedi, visszanyerem a lányomat!

Szerető barátnőd:

Marta

Hildemara Rose

1.

Hildemara a sötétben feküdt, hálóinge rátapadt izzadt testére. Éjszakai verejtékezés – már igazán hozzászokhatott volna. Szobatársa, Lydia csendesen horkolt. Hat hete érkezett, és az állapota napról napra látványosan javult. Ez még inkább elkeserítette Hildemarát. Lydia testsúlya jó egy kilóval gyarapodott, míg ő ugyanennyit fogyott.

Már két hónapja volt a szanatóriumban, de semmit sem javult az állapota. Minden eltelt nappal növekedett a kórházi számla, melynek súlya szép lassan agyonnyomta Trip álmait. Férje délutánonként meglátogatta. Tegnap rendkívül kimerültnek látszott, ami nem is csoda, hiszen amellett, hogy teljes munkaidőben dolgozott, este rászakadtak az otthoni teendők is: mosás, főzés, Charlie és Carolyn ellátása. Hildie szíve összeszorult, ha a gyerekeire gondolt: Charlie nagyon sokszor egyedül volt otthon, Carolynt pedig gyakorlatilag egy idegen nevelte. Azóta nem látta és érintette meg őket, mióta Trip behozta a szanatóriumba. Hiányuk szinte állandó fizikai fájdalmat jelentett a számára. Vagy csak a mycobacterium tuberculosis hatását érzi, ami lassan felemészti a tüdejét, és elsorvasztja a testét?

Hildie kihámozta magát a takarójából, majd kiment a mosdóba, hogy felfrissítse az arcát hideg vízzel. Ki ez a komor, sápatag kísértet, aki visszanéz rá a tükörből? Közelebb hajolt, hogy jobban szemügyre vehesse a beesett arcot, a holtsápadt bőrt, a mogyorószín szemek alatt húzódó sötét karikákat és a válla körül árválkodó fakóbarna tincseket.

Haldoklom, ugye így van, Uram? Nincs elég erőm ahhoz, hogy legyőzzem ezt a kórt. Ráadásul mama csalódottságával is szembe kell néznem. Legutóbb gyávának nevezett. Talán igaza volt, és lassan feladom a harcot. Vizet engedett a tenyerébe, majd megmosta az arcát. Ó, Uram, annyira szeretem Tripet! Charlie-t és az édes kis Carolynt is! De elfáradtam, Uram, annyira elfáradtam. Inkább most vigyél magaddal, mint hogy még sokáig szenvedjek itt, adóssághegyet hagyva magam után.

Ezt Tripnek is elmondta múlt héten. Inkább szeretne otthon meghalni, mint egy steril kórházi szobában, harminc kilométerrel arrébb. Trip arca gyötrelmesen összerándult.

– Ne mondj ilyet! Nem fogsz meghalni. Jobb lenne, ha a számlák miatt sem aggódnál annyit. Ha édesanyád eljön, akkor végre haza tudlak vinni. Akkor talán…

Hildemara félbeszakította. Mama úgysem lesz hajlandó hozzájuk költözni, hiszen még sosem segített nekik. Már a szolgaság gondolatától is rosszullét kerülgette. Pedig most éppen erre lenne szükség: egy teljes munkaidős bejárónőre, takarítóra, dajkára és szakácsra. Fizetség nélkül. Hildie meg volt győződve róla, hogy ilyet nem kérhet az anyjától.

Trip mindezek ellenére felhívta őt, majd szombaton elutazott hozzá Charlie-val és Carolynnal, hogy átbeszéljék a dolgokat. Trip ma reggel bejött Hildie-hez.

– Édesanyád beleegyezett. Kiveszek néhány nap szabadságot, hogy elrendezzem a terepet, mielőtt megérkezik.

Trip szerette volna kifesteni Carolyn szobáját, és azon gondolkodott, hogy vesz egy kényelmes, új ágyat, egy szekrényt meg egy tükröt, sőt talán egy hintaszéket is.

– Charlie és Carolyn a kis szobában fognak aludni. Te meg én pedig…

– Nem alhatok veled, Trip! Külön szobában kell lennem. – Hildemara alig akarta elhinni, hogy mama tényleg beleegyezett. – Nem mehetek a gyerekek közelébe! – De legalább hallhatja és láthatja őket. Mama azt mondta, eljön. Mama beköltözik az otthonukba. Hildie összerázkódott, ahogy igyekezett megemészteni a hírt. Görcsbe rándult tőle a gyomra. – Szükségem lesz egy kórházi ágyra. – Részletesen elmagyarázta Tripnek, milyen szobát szeretne. Nem kell szőnyeg, az ablakon ne függöny, hanem redőny legyen. Minél egyszerűbb a berendezés, annál könnyebb lesz fertőtleníteni. Férje olyan komolyan, reménnyel telve szívta magába a szavait, hogy Hildemarának belesajdult a szíve. Mielőtt elment volna, Trip fölé hajolt, és megcsókolta a homlokát.

– Hamarosan hazajössz!

Most pedig képtelen volt aludni. Ahelyett, hogy visszament volna az ágyába, Hildie leült az ablak melletti székbe, és a csillagokat bámulta. Milyen lesz mamával egy fedél alatt élni a saját házában? Ő fog gondoskodni róla, a gyerekeiről és a házimunkáról, hogy ne szegény Trip vállára nehezedjen az összes teher. Vajon mama megveti majd azért, hogy nem tud keményebben küzdeni az életéért? Keserű könnyek gyűltek a szemébe, és már a gondolattól is elszorult a torka, hogy amíg ő tehetetlenül fekszik a betegágyán, mama szépen átveszi az irányítást a családja felett. Hildie letörölte a könnyeit. Természetesen mama mindent sokkal jobban fog majd csinálni, mint amire ő valaha is képes lenne. Ez a felismerés pedig még jobban fájt. Mama mindig mindent tökéletesen kézben tartott. A birtok papa nélkül is úgy ment, mint egy jól olajozott gépezet. Mama remek ételeket főz majd Tripnek. Ő lesz az, aki segít Charlie-nak kibontakozni, és nagy valószínűség szerint Carolynt már négyéves kora előtt megtanítja olvasni.

Hálásnak kellene lennem! Annyira legalább érdekli a sorsom, hogy eljön és segít. Ezt nem gondoltam volna.

Amikor az éjszakai levegő kissé lehűlt, Hildie visszabújt a takarója alá.

Hálát akart érezni. Mindenképpen meg fogja köszönni az anyjának, még akkor is, ha végig kell néznie, ahogy lassan kicsúszik kezéből az élete, amit annyira szeretett. Hildie-nek hatalmas erőfeszítésébe telt, mire megszabadult mama elvárásainak kötelékétől, és a saját útját járta ahelyett, hogy anyja lehetetlen álmait valósította volna meg. Most pedig, mielőtt végleg lehunyná a szemét, még azt az egy dolgot is el kell engednie, amiben ő volt a legkiválóbb.

Mama lesz az ápolónő. Mama viszi majd a lámpást.

Carolyn

2.

Carolyn nagyon boldog volt, mivel apa megengedte neki, hogy Marta nagyival – akit ő csak „Omának”1 hívott – maradjon Muriettában, amíg Oma el nem intézi a költözéshez szükséges előkészületeket. Ha hazament volna Charlie-val, minden áldott nap a szomszédasszony, Mrs. Haversal vigyázott volna rá, amíg bátyja iskolában van, apa pedig dolgozik. Mióta anya kórházba került, ez volt a dolgok rendje. De most anya végre hazajön, és Oma odaköltözik hozzájuk. Hát nem csodálatos?

Carolyn a rongybabával játszott, amit Omától kapott, miközben nagyanyja egy bőröndbe rakta a ruháit, egy utazóládát pedig telepakolt ágyneművel, horgolt szélű, hímzett párnahuzatokkal, két takaróval és egy pasztellszínű teáskészlettel, amelyhez apró ezüstkanalak is tartoztak. Oma betette a bőröndöt és az utazóládát új, szürke Plymoutha csomagtartójába, majd egymásra polcolt két párnát az anyósülésen, hogy Carolyn magasabban üljön, és kilásson az ablakon a hosszú kocsiút alatt. Oma még azt is megengedte neki, hogy letekerje az ablakot, és kinyújtsa a kezét, hogy érezze a száguldó, hűs levegőt.

Éppen akkor gurultak be a házuk elé, amikor Charlie leugrott az iskolabuszról.

– Oma! – rohant feléjük a bátyja.

Oma előhalászta a bejárati kulcsot a veranda egyik virágcserepe alól. A házban minden megváltozott. Carolyn ágya és szekrénye átkerült Charlie szobájába. A két ágyat egyetlen apró asztal választotta el egymástól. Carolyn visszament régi szobájába, és csodálkozva nézte, ahogy Oma ledobja bőröndjét egy új, jóval nagyobb ágyra. Az egykor rózsaszín falak élénksárgává váltak, és az ablakokat elegáns fehér csipkefüggöny díszítette. Az egyik sarokban egy hatalmas tükrös szekrény állt, mellette éjjeliszekrény lámpával, az ablak előtt pedig egy virágmintás huzattal bélelt karosszék pihent.

– Micsoda kényelem! – sóhajtott fel Oma, miközben beakasztotta ruháit a szekrénybe. Odalépett az ablakhoz, és elhúzta a fehér csipkefüggönyt. – Hozzá kell szoknom, hogy errefelé ilyen közel vannak a szomszédok – ingatta a fejét, majd elfordult az ablaktól. – Jobb, ha nekilátok a vacsorának. Apukád hamarosan itthon lesz.

– Anya is hazajön?

– Egy-két nap múlva – nyitotta ki Oma a vendégszoba ajtaját. – Itt fog lakni – mondta, majd Carolynt az ajtóban hagyva megindult a konyha felé. Carolynnak egyáltalán nem tetszett a szoba. Ridegnek és barátságtalannak tűnt szőnyeg és függöny nélkül, mindössze egy rolót szereltek az ablakra, hogy távol tartsa az erős napsugarakat.

Carolyn átment a konyhába.

– Anyának nem fog tetszeni a szobája.

– Ő kérte, hogy ilyen legyen. Könnyű tisztán tartani.

– Anya szereti, ha virágok vannak az ablakpárkányon és a vázában.

Az éjjeliszekrényén mindig bekeretezett képek sorakoztak.

– Anyád nem szereti a bacilusokat – kezdte el hámozni a krumplit Oma.

– Mik azok a bacilusok?

Oma felkacagott.

– Azt majd kérdezd meg anyádtól!

Oma elkészült a vacsorával, mielőtt apa hazaért volna a munkából. Mindenki asztalhoz ült.

– Mikor hozod haza? – helyezte Oma a tejeskancsót az asztal közepére, majd letelepedett anya székébe.

– Holnapután.

– Sok dolog van, amiért hálát adhatunk, nem igaz?

Amikor Oma kinyújtotta a kezét, Charlie megragadta az egyiket, Carolyn pedig a másikat. Apa is megfogta a kezüket, teljes kört alkotva. Mióta anya elment, sosem imádkoztak. Apa halkan, nyugodtan mondott hálát, majd elmosolyodott és hangosan felsóhajtott az „ámen” után. Oma a munkájáról kérdezte, és apa nagyon sokat beszélt. Amikor mindenki befejezte a vacsorát, apa összeszedte a mosatlant, de Oma nem engedte a mosogatóhoz.

– Menj, játssz a gyerekekkel, esetleg látogassátok meg a szomszédokat, vagy csináljatok bármit, amit általában ilyenkor szoktatok! Én majd rendbe teszem a konyhát.

Apa kiment labdázni Charlie-val a kertbe, Carolyn pedig a veranda lépcsőjén ült és nézte őket.

Aznap este Oma fürdette a gyerekeket. Charlie kezdte, hogy utána legyen még ideje megcsinálni a házi feladatát. Oma a lezárt vécé tetején ült, amíg Carolyn a habos vízben játszott. Oma adott egy könyvet apának, hogy abból olvasson fel nekik. Carolyn apa egyik oldalán, Charlie a másikon telepedett le. Amikor vége lett a mesének, apa kiosztotta a jóéjtpuszikat, majd elküldte őket aludni. Oma imádkozott velük és dugta őket ágyba.

Carolyn felriadt az éjszaka közepén. Megszokta már, hogy Oma mellett alszik. Charlie szobájában nem voltak szörnyek, de Carolyn aggódni kezdett Oma miatt. Kimászott az ágyából, végiglopózott az előszobán a régi szobájáig, és kinyitotta az ajtót. Oma olyan hangosan horkolt, hogy egészen biztosan messzire űzte az összes szörnyet a házból. Carolyn visszaszaladt Charlie szobájába, és beugrott az ágyába. Bekuporodott a meleg takaró alá, vetett egy pillantást a szoba másik felében békésen szuszogó bátyjára, aztán eszébe jutott, hogy anya hamarosan hazajön, és mosollyal az arcán álomba merült.

A rántottából, ropogós sonkából és frissen sült zsemléből álló reggeli után apa dolgozni indult. Miután Charlie is elment az iskolába, Oma maga felé fordította Carolyn arcát.

– Mit szólnál hozzá, ha megfésülnénk és copfba fognánk a hajadat? – Ezzel kézen fogta Carolynt, és bevitte a szobájába.

Oma megpaskolta az ágya szélét, mire Carolyn gyorsan felmászott rá. Amíg Oma a haját fésülte, Carolyn a tükörben figyelte nagyanyját. Tetszett neki hófehér haja és napbarnított, ráncos arca. Szeme éppen olyan meleg zöldesbarna színben játszott, mint az anyáé. Oma visszamosolygott rá, miközben Carolyn hosszú, szőke, hullámos haját tartotta a kezében.

– Úgy nézel ki, mint Elise, a kishúgom. Ő is olyan csoda szép volt, mint te.

Miután az összes gubanc eltűnt, Oma egy gumival szépen összefogta Carolyn haját.

Carolyn hirtelen odafordult hozzá:

– Anya haldoklik?

Oma visszamosolygott rá.

– Nem. Anyukád nem haldoklik – simította meg a kislány selymes haját. – Csak pihenésre van szüksége. Ennyi. Most, hogy itt vagyok, nyugodtan hazajöhet, mert itthon is tud pihenni. Minden nap láthatod majd.

Carolynt megnyugtatta, hogy Oma arca nem tükrözött ezernyi érzelmet egyszerre, mint az apáé. Nem tűnt sem bizonytalannak, sem szomorúnak, és a félelemnek nyomát sem látta rajta. Oma szemüvege mögül tiszta, meleg szempár nézett vissza rá, amely magabiztosságot sugárzott.

Oma közölte Carolynnal, hogy kocsikázni mennek.

– Meg kell ismernem a környéket, föl kell fedeznem, merre vannak itt a dolgok.

– Milyen dolgok?

– Például az élelmiszerbolt. Mi ketten szépen elmegyünk most egy felfedező körútra! – mondta olyan lelkesedéssel, mintha életük legnagyobb kalandja előtt állnának. – Keresünk egy könyvtárat, ahonnan kikölcsönözhetünk egy hétre való könyvet. Meg kell állnunk a templomnál is, hogy beszéljek a lelkésszel. Apukád szerint már régóta nem jártok istentiszteletre, de ezen hamarosan változtatni fogunk.

– Anya is velünk jön majd?

– Nem. Egy darabig biztosan nem.

Oma tempósan vezetett, miközben mutogatta a látnivalókat. Carolyn a párnákon mocorogva próbált kilátni.

– Nézzenek oda! Egy sajtüzem! Veszünk majd egy kis finom svájci sajtot vagy goudát, ha már itt vagyunk. És ott egy bank!

Omával beültek ebédelni egy kis kávézóba a Main Streeten. Carolyn hot dogot evett, és kólát kortyolgatott mellé. Mielőtt hazaindultak volna, Oma be akart nézni egy áruházba is. Végigpásztázta a konyhafelszerelések kínálatát, és vásárolt is egy s mást. Aztán beugrottak az élelmiszerboltba, és Oma kosara észrevétlenül megtelt.

– Ideje hazaindulnunk! Szeretnék ott lenni, amikor Charlie leszáll az iskolabuszról.

Oma éppen akkor hajtott be a házuk elé, amikor az iskolabusz ajtaján kitódultak a gyerekek.

– Tökéletes időzítés!

Charlie kurjongatva szaladt végig az utcán a házukig. Oma kacagva jegyezte meg, hogy egészen úgy hangzott, mint valami vad indián, majd a kezébe nyomott egy bevásárlószatyrot.

– Segíthetsz a kipakolásban.

Carolynnak is adott egy könnyebb zacskót, majd felnyalábolta az áruházi csomagot és a bevásárlás maradékát, és megindult a ház felé.

Charlie véreb módjára egyből kiszimatolta a fügés sütit, feltépte a dobozt, belemarkolt, és kirohant az ajtón, hogy megkeresse a barátait. Oma szórakozott mosollyal az arcán ingatta a fejét.

– Egészen olyan, mint a fiúk a „nyári tébolydából”.

Oma barna csomagolópapírt hámozott le egy nagy fehér dobozról, majd kinyitotta.

– Nézd, mire bukkantam a bevásárló körutunkon! – terített elé egy kis, hímzett terítőt, hozzáillő szalvétákkal. – Te, én meg anyukád minden délután együtt fogunk teázni. Már évek óta nem csináltam ilyet, de itt még megvan az összes receptem! – vett elő egy viseltes, bőrkötésű könyvet a táskájából, és letette maga elé az asztalra. Vonásai egészen kisimultak. – Anyukád hazatérését különleges módon fogjuk megünnepelni – mondta, majd az órájára pillantva azt javasolta, hogy üljenek ki a verandára, és élvezzék kicsit a napfényt.

Jegyzetek

1 Nagymama (német).

2 Kedves (német).

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Hildemara Rose

1.

Carolyn

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

May Flower Dawn

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

Jenner by the Sea

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

Epilógus

A szerző utószava

Kiadja a Harmat Kiadó
1113 Budapest, Karolina út 62.,
Tel.: (1) 466-9896
E-mail: harmat@harmat.hu
Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél
Felelős szerkesztő: Győri Anna
Műszaki vezető: Bernhardt Péter
Borítóterv: Müller Péter
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok:
Charm – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0
Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License