Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014, 2023

Egy hajszálon múlt, 2015 • Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan-trilógia, 2017–2018

Riva nővérek-sorozat I–IV., 2018–2019

Az agyam eldobom (átdolgozott kiadás), 2021

Átkozottak, 2021

Heaven – A Leszármazott, 2021

Manna Marina, 2022

Caroline Wood-sorozat 1–8., 2019–2023

© R. Kelényi Angelika, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Utassy Dóra

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Dobos Attila

Tördelő: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-71-3

1.

Egy fehér vitorlát figyeltem a horizonton. Élesen elvált a tenger és az ég kékjétől. Úgy tűnt, csak lebeg, nem halad semerre, egy helyben áll. Talán így is volt. Talán a hajó utasai ledobták a vasmacskát, és élvezték a zavartalan lebegést, a sehova sem tartás örömét, a nyugalmat. Azon morfondíroztam, én vajon meddig bírnám? Mikor jönne el a pillanat, amikor már sem a pazar környezet, sem a pompás ételek, sem a kristálytiszta víz nem elég, amikor rám jön a nyugtalanság, a mehetnék, amikor olyan mélyen, zsigerből unatkozom, hogy belepusztulok, ha nem indulhatok valamerre. Bármerre. Felnéztem a fehér napernyőre, ami szinte teljes árnyékba borított engem és az ezerszínű strandtörülközőmet. Aztán felhúztam a lábam, és a térdemre támasztottam az állam. Sosem láttam még ilyen fehér sziklákat, ilyen türkizszínű vizet. Soha. A kicsi, kavicsos öblöt mindkét oldalán magas, csipkés kőfal határolta, a kavicsok között néhány nagyobb szikladarab napozóágyként szolgált, mintha direkt tette volna őket oda valaki, nyilván a Jóisten. Ádám mellettem hevert, őt már nem árnyékolta a napernyőm, bronzbarna bőrén vízcseppek ültek.

Egész eddigi életemben azt gondoltam, hogy akik „meg akarják javítani” a kapcsolatukat, és kettesben elutaznak egy romantikus nyaralásra, azok csak az időt húzzák. Délibábot kergetnek. Vizet próbálnak hordani egy feneketlen vödörben, mert ha már azt érezzük, hogy a kapcsolatunk elromlott, akkor az nagy eséllyel el is romlott, nincs mese, vége, kaput, annyi. Nincs értelme a próbálkozásnak, váltani kell, elengedni, haladni tovább. Ehhez képest Krétán ücsörgök a fehér sziklás tengerparton és süttetem a lábujjaimat, amelyek valószínűleg pecsenyére égnek majd a görög napon, és nem teszek mást, mint épp megjavítom a kapcsolatomat. Illetve próbálom, ahogy Ádám is próbálja, csak ő a teljes testét napoztatva, mert neki nem ég rommá a balatoni kánikulában edzett bőre. Az ő ötlete volt. Rábíztam a választást, én annyi helyen jártam az utóbbi időben, hogy tőlem akár Katmanduban is szerelhettük volna a szerelmünket, ő azonban Krétát választotta. Nem volt ez így kimondva. Mármint az, hogy elromlott és javításra szorul a kapcsolatunk, Ádám nem az a fajta pasas, akivel ilyen témát mélyrehatóan lehet boncolgatni, de történetesen ő is érezte, hogy valami nem kóser, mert amikor megpendítettem, hogy ránk férne egy kis idő kettesben, nem azt javasolta, hogy üljünk ki a rakoncai mellvédre sörözni egyet, hanem egyetértett, és belátta, hogy egy pár napos, akár egyhetes nyaralás valóban pihentető lenne. Pihentető. Hát ez a nyaralás olyan pihentető, hogy lassan eret vágok az unalomtól, ugyanis másról sem szólt az elmúlt három nap, mint a parton fetrengésről, a kajálásról… ami valójában jó is lehetne, ha közben beszélnénk, de alig beszélünk. Legalábbis arról, amiről kéne, és már én érzem úgy, hogy túlértékelem ezt a kommunikáció dolgot, vagyis a szükségességét. Én vagyok a hisztérika, persze csak befelé, amiért azt hiszem, hogy ki kell mondanunk, ami bánt, mert ha beragad, egy idő után fájni fog, akár egy kemény szorulás. Kinyitottam a magyar női magazint, amit még a reptéren vásároltam, hátha ráfanyalodom, és tényleg, ráfanyalodtam, kellett valami inger, mert bár a nyugalom és a táj szépsége kétségkívül megejtő volt, az én ingerküszöböm ennél jóval magasabbnak bizonyult. Két arckrém- és három sminkcuccreklámot átlapozva hangokat hallottam a háttérből. Ráadásul angolul beszélő emberek hangját, ami nyomban felélénkített. Úgy fordultam hátra, mintha a messiás érkezett volna meg, de még nem láttam senkit. Ádámra pillantottam, aki továbbra is mozdulatlanul feküdt, elég biztosnak tűnt, hogy simán elaludt a napon. Szegény. Jó fáradt lehet ennyi éjszakázás után, a Jackson sokat kivesz belőle. Az a rengeteg sörcsapolás, meg karaoke, meg jópofizás a vendégekkel, ugye… Nem beszélve arról, hogy amikor én éppen nyomozok valami után, a Vadvirág Panzió teljes egészében az ő nyakába szakad. Megértettem, hogy fáradt. Végtére is két jól menő vendéglátóipari egységet üzemeltet, sok esetben szimultán, tényleg ráfér a pihenés. Én csak a lábam lógázom, koktélozgatok, néha elrabolnak, néha futnom kell, néha fegyvert fognak a fejemhez, néha a sárban csúszkálok, a susnyásban bujkálok… de ez igazán semmiség a balatonrakoncai fennforgáshoz képest. Éreztem, hogy igazságtalan vagyok. Nagyon igazságtalan. Ezek a gunyoros gondolatok nagyon méltatlanok hozzám, Ádám mást érdemelne. Én akarok nyomozgatni, senki nem kényszerít, az én mániám, hogy rejtélyeket derítek ki, és titkok nyomába eredek, vagyis ki tehet arról, ha veszélybe kerülök? Ádám különösen nem. Ő annak örülne, ha ülnék a fenekemen Rakoncán, és vezetném a panziónkat, aztán annyi. Csak az nekem kevés. Ahogy ez a nyaralás is az, ha nem történik valami, ha nem megyünk valahová, valamit felfedezni, valamit megnézni. Sosem voltam az a tengerparton punnyadó típus, és nem most fogom elkezdeni. Felálltam, hogy jobban lássam, kik beszélgetnek, és meg is pillantottam egy csoportot bőröndökkel felpakolva a hotel kertjében. Érdeklődve figyeltem a csapatatot. Nem láttam jól mindenkit, de azt megállapítottam, hogy több korosztály is képviselteti magát, fiatalok és idősebbek egyaránt vannak az újonnan érkezők között, gyerek viszont nincs. Legalább tíz embert számoltam, egy kupacban ácsorogtak, ebből arra következtettem, hogy nem egy család tagjai, hanem valamiféle társasút résztvevői lehetnek.

– Ádám – szóltam oda szendergő szerelmemnek, de ő nem reagált. – Ádám! – mondtam hangosabban, mire megrebbent a pillája, majd lustán kinyitotta a szemét. – Valakik jöttek.

– Mi? – hunyta le újra a szemét. – Kik?

– Nem tudom, de angolok. Legalábbis… britek. Biztos. Hallom.

– És? – nyújtóztatta ki két hosszú karját, majd ásított egyet.

– És? Kik lehetnek? Téged nem érdekel?

– Őszintén? Nem – közölte, de azért felült. – Téged miért érdekel ennyire?

– Végre történik valami.

Ádám egy darabig nem szólt, a szemembe nézett, majd felém nyújtotta a kezét.

– Gyere, ülj ide! – húzott maga mellé, aztán átölelt. Megcsókolta a hajam, végigsimított a karomon. Forró volt a keze, átforrósította a bőröm. – Unatkozol?

– Dehogy – ráztam meg a fejem túl gyorsan.

– Unatkozol – jelentette ki. Túl jól ismert.

– Nos… nem mondom, hogy sok izgalom ért az utóbbi pár napban. Elmehetnénk valahová, mondjuk megnézhetnénk Heraklion rejtett zugait, vagy elzarándokolhatnánk egy hegyi kolostorba, ahol a madár se jár, vagy kereshetnénk még felfedezetlen ókori romokat, végtére is a kultúra bölcsőjében vagyunk.

– És milyen jót aludtam ebben a bölcsőben – sóhajtott fel, aztán rám nevetett. – Elmegyünk Heraklionba. Mondjuk holnap, jó? Aztán egy kolostort is megnézünk… bár én élvezem a döglést, rohadt fáradt vagyok.

– Tudom, és ha nem akarsz, nem muszáj, de tényleg… Legalább társasozzunk vagy valami, mert én lassan megkattanok ebben a nagy nyugalomban – vallottam be. Tudtam, ha azt mondom, hogy beszélgessünk, abból nem lesz beszélgetés. Az ember nem beszélget felszólításra. Ádám különösképpen ellenálló fajta, semmire nem lehet kényszeríteni, a lelkizés nem az ő asztala. Annyit akartam elérni, hogy bármilyen tevékenység közben felhozhassam azokat a témákat, amelyek engem érdekelnek. Amik miatt itt vagyunk, amiket rendbe kell tennünk, mielőtt hazautazunk. Mert alvás közben nem lehet beszélgetni, és egyelőre csak az evés és az alvás töltötte ki a napjainkat.

– Azt hiszem, kipihentem magam – vigyorodott el, és felállt. Kinyújtózott, aztán felhúzott engem is. – A társasjáték jó ötlet. Mondjuk a szobánkban, azon a hűvös lepedőn, tudod… Neked nincs meleged?

Átölelt és magához szorított. Olyan forró volt a bőre, hogy azt hittem, meggyulladok.

– De. Nagyon melegem van – motyogtam.

– Remélem, kétszemélyes társasra gondoltál, mert nem akarok másokkal játszani, legalábbis ezekkel nem – bökött a fejével a még mindig ugyanott ácsorgó csoport felé.

– Mert másokkal igen? – vontam fel a szemöldököm.

– Csak veled akarok.

Megcsókolt. Az ajka is forró volt, napsütésízű. Megborzongtam.

– Végre – leheltem, mintha évek óta nem szeretkeztünk volna.

– Végre? A tegnapi…

– Ez más – mosolyogtam, és most én csókoltam meg. Tényleg más volt. Olyan, mint a legelején, amikor még minden érintése nyomán hullámokban öntött el a vágy. Már attól is, ha csak a kezemet fogta meg. Sőt! Egy pillantás elég volt.

– Gyere! – nézett rám azzal a tekintettel, ami nagyon sok jót ígért.

Magamra kaptam a strandruhám, megfogtam a kezét. A tenyere meleg volt, és elképzeltem azt a tenyeret teljesen máshol, ettől újra apró villámütéseket éreztem meglehetősen illetlen helyeken. Nem voltam kiéhezve a szexre. De nagyon ki voltam éhezve a vágyra, az igazira, nem a rutinszerű, megszokott érzésre, amikor pontosan tudom, mi és hogyan történik majd. Most azt éreztem, valami csoda részese leszek, valami nagy, szerelmes csoda részese. Úgy rohantunk el a csoport mellett, hogy egy pillantást sem vetettünk rájuk, nevetve, csókolózva nyitottunk a szobába, Ádám a lábával lökte be az ajtót, majd a hűvös lepedőre zuhantunk, és a társasjáték, nos… A kétszemélyes társasjáték minden képzeletet felülmúlt. Nyertem. És biztos vagyok benne, hogy Ádám is nyert. Esztelenül lángoltunk, kész csoda, hogy megúsztuk égési sérülések nélkül, kész csoda, hogy nem szakadt le az ágy.

– Ha otthon lennénk, most csinálnék neked tükörtojást – dörmögte Ádám, én erre felnevettem.

– Nem reggel van, mindjárt mehetünk vacsorázni.

– A tükörtojás az tükörtojás. Szex után kiváló.

– Szerintem most meg kell elégednünk a hotel kínálatával. De igaz, ami igaz, a tükörtojásod legendás – mosolyogtam, és megcsókoltam. – Felfalom a svédasztalt.

– Mire hazamegyünk, nehézbombázó leszel – vigyorgott Ádám. – Szeretem, ha egy nő szeret enni.

– Tudom. Aki szeret enni, az szeret mindent, ami jó, igaz?

– Ühüm – szorított magához.

– Azért tudod, hogy ez egy jókora csúsztatás.

– Mi?

– Általánosítva párhuzamot vonni az evés és a szex között.

Ádám felsóhajtott.

– Komolyan ezen akarsz lovagolni?

– Nem, csak legyünk pontosak. Nem minden zabagép isten az ágyban, jó?

– Jó, akkor menjünk enni! Zabagép.

– Úgyis kíváncsi vagyok az újakra – ültem fel, és magamra kaptam a pólóm. – Miféle csapat lehet? Olyan szedett-vedett társaság, úgy értem… mintha semmi közös nem lenne bennük, bár még nem tudtam őket alaposan megfigyelni.

Ádám megvonta a vállát.

– A társasutak általában ilyenek. Egy csomó különböző ember, különböző indokokkal. Mit foglalkozol velük?

– Hogyhogy mit? Mégiscsak egy helyen fogunk lakni, és angolok. Érdekel, hogy kicsodák.

– De miért? – állt fel az ágyról, és felhúzta a nadrágját.

– Mit miért? Én azt nem értem, téged miért nem érdekel – meresztettem rá a szemem.

– Mert azért jöttem ide, hogy veled foglalkozzak, meg pihenjek, meg veled foglalkozzak, meg pihenjek… Nem érdekel egy rakás tésztaképű angol.

– Engem érdekel – vontam most én vállat. – Ettől még veled foglalkozom.

– Ajánlom is. Mert van egy olyan érzésem, hogy megint bele akarsz avatkozni mások dolgába.

– Semmibe nem avatkozom bele – húztam össze a szemöldököm. – Csupán figyelek. Ilyen vagyok. És mi az, hogy tésztaképű? Talán én is tésztaképű vagyok?

– Te félig magyar vagy. De lásd be, a britek nagy részének olyan a bőre, mint a kelt tészta. Vagy keletlen. Nem értek hozzá.

– Ez hülyeség. Kate Beckinsale is kelttészta-képű? Vagy… vagy mondjuk Kate Winslet? Netán Kate Middleton? És eddig csak a Kate-eket soroltam.

– A kivétel erősíti a szabályt. De ha William herceget vesszük például…

– Szerintem William elég jóképű – mordultam fel némi bizonytalansággal a hangomban.

– Kinek a pap, kinek a papné… – húzta el a száját Ádám. – Egyébként meg olyan ronda is lehetne, mint egy rakás szar, te akkor se mondanád rá, hogy rusnya, mert a királyi család tagja.

– Nem vagyok Royal-rajongó. Amúgy a kivétel próbára teszi a szabályt, nem erősíti, csak mondom. Ne általánosíts folyton!

Idegesített, hogy általánosít. Folyton. Amit a többség mond, amit a többség gondol, amit a többség érez, amit a többség hord…

– Az általánosítás nagyon fontos, ugyanis az az origó – magyarázta bicskanyitogató tudálékossággal. – Vagyis a többségre igaz állítás. Aki ettől eltér, akár erre, akár arra, az a kivétel.

– Hú, Ádám, kicsit túltoljuk ezt a témát, nem érzed? – ráztam meg a fejem.

– Ja, szerintem is. Inkább kajáljunk végre, kilyukad a gyomrom! – bólintott, és felhúzta a tornacipőjét. – Mehetünk?

– Mehetünk – bújtam bele a papucsomba, és közben azon járt az eszem, hogy milyen hülyeségeken vitatkozunk már megint. Se tétje, se értelme, csak fújjuk a magunk igazát, és a végén már azt se tudjuk, miből kerekedett egy jókora veszekedés. Hogy a fenébe tudtunk azon vitázni, hogy tésztaképűek-e az angolok vagy sem? Egyáltalán miért kellett ezt a megjegyzést tennie?

Kiléptem a szobából a teraszra, és megcsapott a meleg. Nagy levegőt vettem, majd elindultam az étterem felé. Imádtam ezt a kis hotelt. Semmi luxus, annál több romantika, eredetiség, bujaság. A bujaságot nem a szexre értem, hanem a növényzetre, ami úgy nőtte be a kertet, hogy kis híján a tündérfénnyel megvilágított utacskákat is magába szippantotta. Nem értettem ezt a szinte gát nélküli burjánzást, hisz a környéken a talaj sziklás, száraz, a fűfélék égett sárgák, itt mégis vaskos, húsos zöld levelek, minden színben pompázó virágok, itt-ott pálmák és rengeteg leander virult, szinte túl harsányan, lehetetlenül. Az épület világító, hófehér falait piros virágminta díszítette, a teraszok kőkorlátja és a számos ablakkeret görög-kék színben játszott, az étkező felől pedig hívogató gitárzene szólt. Elszállt a hülye vita fölött érzett pillanatnyi haragom, mint amikor a könnyű, fehér muszlinfüggönyt kilebbenti a szél az ablakon.

– Most megsértődtél? – szólt mögülem Ádám.

– Nem – feleltem hátra sem fordulva, aztán megtorpantam. Az egyik sűrű, rózsaszínű virágokkal borított leanderbokor mögül hangokat hallottam, még a gitár sem tudta elnyomni azt a sóhajt, ami megállított. Tudtam, hogy ez a szerelem hangja, és végtelen nagy pofátlanság bepillantani a bokor mögé, én mégsem tudtam ellenállni. Intettem Ádámnak, hogy hallgasson, én pedig egy villanásra széthúztam a leveleket, majd azzal a lendülettel vissza is engedtem őket, és hátat fordítottam a rejtekhelynek.

– Mi van? – bámult rám Ádám.

– Csssss! – tettem az ujjam a szám elé, és arrébb húztam. – Szexelnek a bokorban. Érted? A bokorban.

– És te meglested? Normális vagy? – túrta hátra a haját.

– Te nem hallottad?

– Mit?

– Hát a sóhajtozást. Egyértelmű volt, hogy…

– Baszki, te tényleg meghallottad, hogy szexelnek, és ezután meg is nézted? Ez nagyon beteg.

Megvontam a vállam.

– Önkéntelen volt. Most mi van? Csak egy pillantást vetettem rájuk, és…

– Nem akarom tudni – rázta meg a fejét. – Mit szólnál, ha minket kukkolnának?

– Mi nem nyilvánosan kamatyolunk, úgyhogy nincs ilyen veszély. Aki a bokorban szexel, annak takargatnivalója van.

Ádám nem szólt, de lesújtó pillantása elárulta a véleményét, én viszont azon gondolkodtam, ki lehetett a szenvedélyes párocska, mert csak a nő piros ruháját láttam, na és a lecsupaszított hátát verdeső hullámos, szőkés haját, a férfi világoskék tornacipőjét és a csupasz vádliját. Egyébként elég csinos vádli volt, formás, izmos, amolyan kisportolt típus.

– Észrevettek? – torpant meg Ádám.

– Nem – ráztam a fejem. – Biztos, hogy nem, nagyon benne voltak az ungabungában, a pasas nem is…

– Oké, hagyjuk! – emelte fel a kezét, és továbbindult. – Ne ártsd bele magad mások dolgába! Megbeszéltük, nem?

– Ezt te beszélted meg magaddal. És nem is ártanám bele magam, ha nem tolnák az arcomba a pucér seggüket. Végtére is ez egy közös kert, bárki erre járhat, akár gyerekek is, szóval nem én vagyok a beteg, hanem aki a bokorban kufircol.

Ahogy közeledtünk az étteremhez, a zene mellett már hallottam a beszélgetés, nevetgélés, pohárcsörgés hangjait, és éreztem az enyhén citrusos, olívás, kakukkfüves illatot. Az étterem hasonló stílusban épült, mint maga a hotel, a színek is egyeztek, azzal a különbséggel, hogy a falakat befuttatták virágzó futónövényekkel, a terasz tetejéről mindenütt világító lampionok lógtak, a hosszú fehér abroszos asztalokon hatalmas tálcák tele előétellel, a tálakban mindenféle finomsággal megtöltött olívabogyó, a kínálókban a tenger összes gyümölcse, ami engem nem hozott lázba, ugye, de a sajtok, kenyerek, a kancsóban felszolgált olívaolaj, a tzatziki, a külön tálban fehérlő görög joghurt, a színpompás saláták viszont annál inkább.

– Én ezzel jóllakom, nekem már nem is kell más – közöltem, és leültem egy üres helyre, miközben mosolyogva köszöntem az asztaltársainknak, akik történetesen épp az újonnan érkezett angolok voltak. Az asztalnál legalább tizenhat fő elfért volna, de csak itt volt szinte minden hely foglalt, miközben egy másik, hasonlóan hosszú asztal két végén egy-egy párocska turbékolt, nyilván nem akartak össznépi zabálásban részt venni. Ádámra pillantottam, aki kissé kelletlenül ült le mellém, úgy sejtettem, ő is szívesen elszeparálta volna magát az egyébként nagyon jókedélyű honfitársaimtól. Már-már bántam, hogy nem vettem figyelembe az érzéseit, de ekkor feltűnt az asztal végénél egy piros ruhás, kifejezetten gyönyörű lány, aki két idősebb hölgy mellé ült le. Rögtön tudtam, hogy ő volt a szenvedélyes páros női tagja. A haja vörösesszőke hullámokban omlott a hátára, szép, nyúlánk alakján fantasztikusan mutatott a nyakba kötős, könnyű nyári ruha. Mindenki őt figyelte. Az asztaltársaság minden tagja felé fordult, mintha fény vette volna körül, ami vonzza a rovarokat. Ádám is megbabonázva meredt a lányra, amit már kevésbé tartottam érdekesnek, úgyhogy bokán is rúgtam.

– Ezt most… – mordult rám, de én fojtott hangon közbevágtam:

– Kiesik a szemed.

– Miről beszélsz? – Vádlón nézett rám, mintha olyasmit állítanék, ami nem igaz. Nagyon nem igaz.

– Ne fárassz már! – sziszegtem. – Legalább ne tagadd, hogy a csajt bámultad! Nem az a baj, hogy megnézed, hanem az, ahogy megnézed. Jó? Szedd össze magad!

– Nem bámultam, csak épp most érkezett és…

– Eddig nem érdekeltek a tésztaképű angolok.

– Neki éppen nincs tésztaképe – vigyorodott el Ádám.

– Nincs. Viszont ő illetlenkedett a bokorban. Csak mondom.

– Honnan veszed? – meredt rám hitetlenkedve. Mintha ez a lány nem csinálhatna semmi rosszat.

– Láttam. El is mondtam volna, ha hagyod.

– Szerintem rosszul láttad. És kivel kamatyolt? Hm? Nincs itt egyetlen olyan pasi sem… – Itt azonban félbeszakadt a mondata, mert megjelent az asztalnál egy elég magas, elég jóképű, piszkosszőke hajú férfi, formás vádlival, világoskék tornacsukában.

– Vele – böktem a fejemmel a fickó felé.

– Azt mondtad, nem láttad az arcukat.

– Azt nem is.

– Akkor?

– Ruha, haj, cipő, vádli. Bőven elég – bólogattam.

– Vádli…

– Majd kiszúrja az ember szemét, olyan formás. Igen.

– Beszél angolul? – szólalt meg mellettem egy férfi, akire eddig az események miatt ügyet sem vetettem. Felé fordultam, és egy mosolygó kék szempárba néztem. Hatvan körüli, nagyon jóképű férfi volt, olyan Pierce Brosnan-típus, jól fésült, jól öltözött, kifinomult, a beszéde is iskolázottságról, kiváló neveltetésről tanúskodott. Udvariasan mosolygott, a tartása, figyelme, cseppet sem tűnt tolakodónak. Megtestesítette a brit úriember prototípusát őszesbarna, szépen nyírt hajával, simára borotvált arcával. Minőségi, közel sem tucatáru ingét nézve azt gondoltam, van mit a tejbe aprítania, akár lordnak is elmenne, csak az tűnt érthetetlennek, hogy mit keres ebben a csapatban, amelynek tagjai láthatóan inkább a középosztályt erősítették, velem egyetemben. Ráadásul a hotel sem számított luxusszállodának, könnyen kifizethette a szoba árát egy angol nyugdíjas is, nem kellett rá évekig spórolnia.

– Az angol az anyanyelvem. Londonban születtem – mosolyogtam vissza. Az úriember kifejezetten szimpatikusnak tűnt, úgyhogy folytattam: – Caroline Wood vagyok, a párom Szabados Ádám, ő magyar, azért beszéltünk magyarul. Önök honnan érkeztek?

– Brightonból. Brian Westwood vagyok, örvendek! – biccentett felém, aztán Ádám felé is, de nem nyújtott kezet. Nem is nagyon tudott volna az asztal mellett, egy jó kis kézfogáshoz szűkös volt a hely.

– Baráti társaság? – érdeklődtem tovább, miközben alaposan meglocsoltam fokhagymás olívaolajjal egy aranyszínűre pirított, háromszögre vágott pitaszeletet.

– Ahogy vesszük – hunyorított Brian. – Inkább kreatív közösség.

– Valóban? – élénkültem fel. A művészet mindig is a gyengém volt. Mivel nekem semmiféle tehetségem nincs a zenéhez, és a rajzaimmal sem aratnék osztatlan sikert, így mindig csodáltam azokat, akik viszont igen. – Mit alkotnak?

– Nos… festegetünk. Úgyszólván hobbiból. Itt egyedül Rex igazi művész, mi többiek csupán pacsmagolunk – mosolyodott el szerényen. – Valójában az évek és a közös érdeklődés tart össze bennünket.

Amikor a művészt említette, az asztal végén ülő, vállig érő hajú, nyakában sálat viselő fickó felé villantott a szemével. A pasas pont úgy nézett ki, ahogy elképzelünk egy festőt, mintha magára öltötte volna valamelyik filmbeli piktor karakterét. A haja és a szakálla Jézust idézte, az öltözékét látszólag keresetlen lazasággal viselte, számomra mégis egyértelmű volt, hogy minden ruhadarabot, kiegészítőt terv szerint vett fel, hogy úgy tűnjön, véletlenszerűen hányta őket magára. Nem szerettem a kimódolt lazaságot, az ilyen külső mögött komoly pszichés problémát sejtettem, mintha a megcsinált küllem lenne az álca, hogy senki ne lássa a valódi jellemet. Persze előfordult, hogy benéztem a dolgokat, és a külseje alapján hibásan vélekedtem valakiről, de a munkám során mostanra elég sokat javult az ítélőképességem. Tisztában voltam vele, hogy csak akkor tudok helyes következtetést levonni, ha nemcsak az outfitjét, hanem a viselkedését is látom a művész úrnak.

– Ó, bizonyára gyönyörű festmények születnek majd ezen a szigeten – bókoltam kedvesen. Biztos voltam benne, hogy szerénykedik, az ember nem utazik Krétára festeni, ha nem látja értelmét.

– Reméljük, hogy használható képeket készítünk, Rex szeretne egy kiállítást rendezni a festményeinkből.

– Fantasztikus… – lelkesedtem tovább, noha éreztem, hogy lassan be kell fejeznem a társalgást, Ádám ugyanis mintegy véletlenül többször megbökte a combom. Ő egyértelműen unta a témát, azt meg pláne nem díjazta, hogy nem vele társalgok. Mondjuk miről társalogtunk volna? – És mindannyian festenek? Az egész csapat? – néztem végig az embereken.

– Igen, kivéve Eloise-t. Ő modell – pillantott Brian a piros ruhás lányra. A hangja megtelt melegséggel, ahogy a nőről beszélt. – Ő áll nekünk modellt.

– Ah, értem. Gyönyörű táj, gyönyörű nő… Milyen eredeti!

Brian kék szeme élesen villant, gúnyt sejtett a szavaim mögött, és nem is tévedett, ennél giccsesebb témát keresve sem találhattak volna.

– Lehet csatlakozni a társasághoz? Szívesen kipróbálnám magamat én is – próbáltam elvenni az élét oktalanul tett megjegyzésemnek, mire a férfi megrázta a fejét.

– Nem. Ez egy zárt műhely, nem árulhatjuk el a titkainkat, még a végén meg kellene ölnünk… – kacsintott nevetve, de éreztem, hogy megbántottam, és tudja, a próbálkozásom csupán udvarias visszakozás.

A kék tornacipős fickó felé pillantottam, aki egy harmincas nő mellé telepedett. Az közelebb simult hozzá, összeért a válluk, és úgy tűnt, bár az asztaltól nem láttam jól, mintha a kezét a férfi combjára tette volna. A pasas alig észrevehetően elhúzódott, mire az asszony egyébként is sovány arca még jobban elkeskenyedett. Savanyú pillantást vetett a férfira, aztán egy éles, gyűlölettel teli pillantást a szép lányra, majd sóhajtott, arrébb csúszott, és hátradőlt a székén. Arra gondoltam, hogy ezek házasok lehetnek, a nő kepeszt a férj után, a férj meg a piros ruhás lányka után, és ezt a feleség tudja. A két idős hölgy, aki mellé Eloise leült, jóízűen falatozott, látszott, hogy mindketten szeretik a finom ételeket, gömbölydedek voltak, színesek és mosolygósak, ettől sokkal szimpatikusabbnak láttam őket, mint a harmadik, ötven körüli nőt, aki mogorván ücsörgött, mintha egy lakatlan szigeten lenne, senkihez nem szólt, senkire nem nézett. Az arca szigorúnak tűnt a két szemöldöke között húzódó éles ránctól és az őszes barna, precízen egyenletes hullámokba ondolált, fülét éppen takaró, a húszas éveket idéző frizurájától.

A beszélgetés az elkövetkező napon esedékes kirándulásról szólt, a közeli sziklához mennének ugyanis, ahol elkészülhetnek az első vázlatok, háttérben a tengerrel, előtérben a csodás Eloise-zal. Füleltem. Módfelett érdekesnek találtam a társaságot, ennyi össze nem illő embert ritkán látni egy csapatban, azonos érdeklődéssel. Az öntelt művész, a megkapó szépség, a kifinomult lord, a vidám, dundi öreglányok, a szigorú nevelőnő és a teljesen átlagos, középosztálybeli házaspár…

– Egészségedre! – hallottam meg Ádám enyhén vitriolos hangját, amitől gyorsan magamhoz tértem. Már megint nem azzal foglalkoztam, amivel kellett volna. Nem azért jöttünk ide, hogy mások életében kutakodjak, hanem azért, hogy jól érezzük magunkat kettesben. Legszebb mosolyommal fordultam felé, felemeltem az úzóval töltött poharamat, és odakoccintottam az övéhez.

– Bocs, szívem, csak elméláztam. – Azzal belekortyoltam az ánizsos italba, majd elfintorodtam. – Ezt sosem fogom megszokni.

– Neked nem is kell. Én bírom, te menj rá a mézborra! Nagyjából annyira üt, mint az úzó, de legalább brutál édes.

– És attól leszek kiválóan másnapos – bólintottam. – Ugyanakkor… – vigyorodtam el, és töltöttem a kancsóból a borospohárba. – Ugyanakkor kit érdekel, nem igaz? Nyaralunk. Aludhatok, nincs semmi dolgom, csak a henyélés.

– És mit tudtál meg? Hallottam, hogy az öregfiú valami festésről beszélt.

– Tényleg érdekel? Mert amúgy elég érdekes a helyzet – lelkesedtem.

– Mesélj, szívem, ne kímélj! – sóhajtott, és bekapott egy mandulával töltött olívabogyót.

– De ha nem akarod, ha idegesít, hogy mások dolgai után szimatolok meg kombinálok…

– Idegesít. Egy darabig. Aztán mindig rájövök, hogy tudtam, mit veszek, amikor veled kezdtem, és nem várhatom, hogy kibújj a bőrödből.

Meglepetten pillantottam rá.

– Hú, ez nagyon éretten hangzott – bólogattam komolyan. – Szóval… Ez itt egy amolyan festőszakkör. Hobbifestők, és azért jöttek, hogy a gyönyörű krétai tájat és a modellcsajt, akit te is megbámultál, megfessék. Az a hosszú hajú csávó az asztal végén, akinek sál van a nyakában, na, ő festőművész, ő az alkotócsoport vezetője. Ki hord már sálat negyven fokban, nem? Mindegy, a lényeg, hogy kiállítást akar rendezni az itt születő alkotásokból. Ahogy elnéztem, a mellettem ülő fickó, akinek nem mondom ki a nevét, nehogy meghallja, valamiféle érzelmeket táplál a piros ruhás csaj iránt, éreztem a hangján, hogy sokat jelent neki. A fickó, aki később jött, tudod, a bozótharcos, az a modellcsaj szeretője, a nő, aki mellette ül, szerintem a felesége, aki tudja, hogy a férje a modellcsajt dugja. Érted? A többiekről még nem tudok semmit, de az ondolált hajú ötvenes nőci szerintem titkol valamit, egyedül talán a két öreglány szimpatikus, a többiek elég furák. Bár a mellettem ülő úriember is elég normális figurának tűnik. Na, jó, ők hárman jó fejek, a többi viszont különös.

– Mi olyan különös? Egy szerelmi háromszög, egy önjelölt művész, meg néhány unatkozó, középszerű ember, és hát valamivel ki akarják tölteni a szabadidejüket.

Ádám mindig leegyszerűsíti a dolgokat, nem képzel az ismeretlenek mögé történeteket. Számára minden fekete-fehér, ezért nem is érti, miért bámulok én percekig egy idegen csoportot, és próbálom kitalálni, kinek milyen a háttere.

– Egyrészt szerintem ez nem szerelmi háromszög. Legalább négyszög. Másrészt nagyon nem passzolnak egymáshoz. Ezek az emberek nem barátok. Legalábbis nem annyira, hogy együtt utazgassanak.

– Elragad a képzeleted, aztán olyasmit fantáziálsz, ami nincs is. Még az sem biztos, hogy a fickó és a sovány nő házas. Lehet, hogy testvérek. Erre nem gondoltál? Lehet, hogy a piros ruhás lánnyal nem azért titkolják a kapcsolatukat, mert nem akarnak másokat megbántani, hanem egyszerűen nem kívánják a magánéletüket kiteregetni.

Elhúztam a szám. Biztos voltam az igazamban, de eszembe sem jutott belemenni a vitába, mert ebből megint olyan pengeváltás következett volna, mint Ádám nevetséges „tésztaképű angolok” megjegyzéséből. Ő tényleg nem azt látja, amit én. Valójában mindegy is volt, abban igazat kellett adnom neki, hogy semmi közöm az életükhöz. Ha a bokorban akarnak kamatyolni, kamatyoljanak a bokorban, és ha meglátja őket valaki, az legyen az ő problémájuk, ha megcsalnak valakit, az is legyen az ő bajuk. Aztán feltettem magamnak a kérdést, hogy én vajon miért nem tudok a szerelemre koncentrálni. Miért nem vagyok képes elmélyedni a saját magánéletemben, miért kell nekem idegenek után szimatolnom, mások külsejét, viselkedését elemezgetnem ahelyett, hogy romantikusan falatkákat dugdosnék Ádám szájába, simogatnám a kezét, hosszú percekre elmerülnék a tekintetében vagy birizgálnám a nyakát… mint az a másik pár a másik asztal végén, ők olyan látványosan szeretik egymást, hogy az már émelyítő. Basszus, hát ezért. Mert émelyítő. Nekem az. Ami másnak élvezetes megélés, földöntúli öröm, spirituális élmény, az élet esszenciája, a boldogság, az nekem konkrétan maga a giccses unalom. Istenem! Rá kellett jönnöm, hogy alkalmatlan vagyok a szerelemre. Nem Ádám a hibás, amiért itt tartunk, hanem én. Mert kőből vagyok. Vagy jégből.

– Min jár az eszed? – fordult felém Ádám, én pedig hirtelen elhatározásból a villámra tűztem egy olívabogyót, és a szája felé közelítettem vele, közben igyekeztem irgalmatlanul dögösen nézni. Ő döbbenten figyelte a műveletet, majd, amikor épp bedugtam volna a bogyót a szájába, hátrahőkölt. – Mit csinálsz? Ne dugdosd már ide… meghibbantál?

Olyan őszintén furcsállta a viselkedésemet, hogy elvörösödtem. Nekem nem megy a romantika. Még ezt a tök egyszerű etetgetős, kedveskedős hülyeséget is bénán csinálom.

Megvontam a vállam.

– Ki akartam próbálni ezt a…

– Hogy a számba rakosgatod a kaját? Eddig normális voltál, mi szállt meg?

És akkor emlékeztettem magam, hogy nemcsak én, de Ádám sem az a nyálasan romantikus típus, akinek feltétlenül szükséges a boldogságához a naplemente, meg az egymásba fonódó, olvadó pillantás.

– Igyál egy kis bort, feszült lettél!

– Igen, mert néztem azt a párt ott a másik asztalnál, azok úgy össze vannak csavarodva, hogy elgondolkodtam, mi vajon miért nem…

Ádám a másik asztalhoz pillantott, és elfintorodott.

– Ne már, Caro, komolyan ezen filózgatsz? Sosem voltunk ilyenek. Remélem, nem is leszünk.

Felsóhajtottam.

– Hála istennek…

– Akkor miért csináltad?

– Hátha titkon vágysz rá, hogy megetesselek vagy fogdossalak az asztal alatt.

– Azt mondjuk nem ellenzem – vigyorodott el. – Csak óvatosan, mert egyszer fel kell innen állnunk, és elég vékony a nadrágom.

– De hülye vagy! – nevettem fel. – Nézd, jön a főétel! Nem mondod, hogy már megint csirkenyárs? Még jó, hogy teletömtem magam salátával meg olívabogyóval.

– Most már ennék bárányt vagy akár kecskét, lovat, elefántot, csak ne szuvláki legyen – dörmögte Ádám, de aztán nekilátott a nyársnak. Én is ettem néhány falatot, és nagyon finom is volt, de minden egyes nap? – Angelina Jolie-t is unja valaki – tette hozzá.

– Hogy mi?

– Hát… csak ahogy mondom. Akármilyen jó ez a csirke, már nagyon unom. Angelina Jolie egy bombanő, de biztos, hogy őt is unja valaki, mint én a szuvlákit. Ha mindennap ugyanazt kapod, besokallsz. Nem?

Az asztal vége felé pillantottam. A nagy művész épp unott arccal hallgatta, ahogy Eloise magyaráz neki. Nem hallottam, mit mond a lány, de Rex olyan fejet vágott, mint aki mindjárt eret vág magán az unalomtól, aztán felállt, megérintette a modell vállát, majd intett neki a fejével, hogy kövesse. A mozdulataiban egy szemernyi gyengédséget sem vettem észre. A kék tornacipős pasas arcán harag futott át, Brian pedig aggodalommal telve nézett utánuk. A nők az ételbe temetkeztek, talán a feleség szája sarkában jelent meg egy apró, kárörvendő mosoly, de lehet, hogy csak az árnyékok csalták meg a szemem. Magamban megállapítottam, hogy Eloise egy szuvláki. A lord aggódó pillantása egy pillanatra belém hasított, kicsit idegesített, mintha féltené a lányt, aztán megráztam a fejem, nem akartam több gondolatot vesztegetni az alkotócsoport belső ügyeire, le akartam vetkőzni a kényszeres kombinálásmániámat, legalább arra a kis időre, amíg Krétán vagyunk. Megittam a poharamból az édes bort, ami tényleg olyan erős volt, mintha égetett szeszt ittam volna. Éreztem, hogy egy kicsit a fejembe szállt, de nem izgatott, újratöltöttem a poharamat.

– Mit csinálunk holnap? – tettem a kezem Ádám combjára.

– Herakliont ígértem, nem? – vette elő a telefonját, és rákeresett a városra. – Knósszosz, az El Greco múzeum, Phaisztosz vagy Matala? Melyik a legrejtélyesebb? – vonta fel a szemöldökét.

– Matala – vágtam rá. – De persze kihagyhatatlan a többi is. Nem tudom – néztem rá tanácstalanul.

– Matalát mondtad ki először. Oda vinnünk kell fürdőruhát. Legalábbis neked. Nekem jó lesz a rövidgatya. Vagy az se.

– Kit érdekel a strand? Engem a barlangok izgatnak, ahol a hippik tanyáztak a hetvenes években. Mindig érdekeltek a barlanglakások. Egyszer aludni akarok egy ilyenben.

– Barlangban? Ahol ablak sincs?

– Igen, te nem? Persze csak olyanban, amit gyönyörűen kialakítottak, sziklafalak vesznek körül, a konyhát is kőből faragták ki, az asztalokat, ágyakat színes, vastag szőttesekkel vagy prémmel takarják, és esetleg egy belső medencében türkizszínű víz csillog. Télen meleg van, nyáron hűvös, igazi kuckó, és ha kilépsz a barlang elé, feltárul a lenyűgöző tengeri panoráma.

– Még hogy te nem vagy romantikus… – nevetett Ádám.

– Hát, ha ez a romantika, akkor elismerem. Romantikus vagyok. Ugyanakkor ezeknek a helyeknek történetük van. Biztos, hogy izgalmas sztorikat rejtenek ezek a barlangok. Fantasztikus helyszín lenne egy jó krimihez például.

– Ó, inkább ne! Nagyon remélem, hogy semmi kriminális nem történik, nekem épp elég volt a hulla a Vadvirágban. Néhány évre kimaxoltuk a bűntényeket, nem?

– Nos… – vontam vállat. – Én azóta sem úsztam meg.

– Nem is akartad. Még jó, hogy csak utólag tudtam meg, mi történt Marrákesben. De most nem dolgozol, hanem nyaralsz. Úgyhogy Matalában semmi nem fog történni. Barlangokat nézünk, aztán fürdünk egyet, majd hazajövünk. Ha lesz időnk, kajálunk valahol, mert ha még egyszer szuvlákit kell vacsoráznom, fejbe lövöm magam.

– Valld be, hogy csak a fürdés és a kaja érdekel! Tisztára olyan vagy, mint egy gyerek.

Ádám elhúzta a száját.

– Pihenek. Nekem ez a pihenés. Nem akarok agyalni, épp eleget gondolkodom otthon.

– Én képtelen vagyok leállni.

– Tudom. Azért kell kompromisszumot kötnünk. Legyen ez is, legyen az is, így mindketten elégedettek lehetünk.

Bólintottam. Igaza volt, kompromisszumot kellett kötnünk, bár az is eszembe jutott, mennyivel vidámabb lenne, ha ugyanaz érdekelne bennünket, és nem kéne kompromisszumot kötnünk.