A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Peter Lantos: The Boy Who Didn’t Want to Die

The original edition was published and licensed

by Scholastic Children’s Books,

a division of Scholastic Limited, London, 2023

Fordította

Miks-Rédai Viktória

A szöveget szakmai szempontból ellenőrizte

Zsuppán András

Text © Peter Lantos, 2023

Cover illustration © Victoria Stebleva, 2023

Photography on pages 195–199 © Alamy

Photography on page 199 © Major Clarence L Benjamin

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2023

Hungaran edition © Kolibri Kiadó, Budapest, 2024

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Minden jog fenntartva

ISBN 978-963-599-681-0

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő M. Szabó Csilla

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

Anyám…

és a holokauszt áldozatául esett

valamennyi gyermek

emlékének

Tartalom

1. Az utazás kezdete

2. A gettóban

3. Elhagyjuk Magyarországot

4. A bécsi erdőben

5. Érkezés Bergen-Belsenbe

6. Túlélés a koncentrációs táborban

7. Ismeretlen úti cél

8. A szabadság első napjai

9.  Szökés az oroszok elől

10. Döbbenet Budapesten

11. Hazaérkezés

12. Az első napom az iskolában

Mi történt ezután

Az utazásom helyszínei

Térképek

Szójegyzék

Köszönetnyilvánítás

1. fejezet

Az utazás kezdete

Azon a napsütötte márciusi délutánon 1944-ben még nem tudtam, hogy a következő néhány hónap során az életem mindenestől felfordul majd. A fűrésztelepünkön sétáltam anyu kezét fogva. Még ötéves sem voltam, de már eleget láttam és hallottam ahhoz, hogy érzékeljem: a dolgok megváltozhatnak. Egészen mostanáig biztonságban éreztem itt magam, a mi kis világunkban. Mindaz, amit magam körül láttam, a miénk volt. Éppen hazafelé tartottunk Sándor nagybátyám és Anna nagynéném villájából, ahol általában Zsuzsi unokahúgommal játszottam. Velem egykorú volt, és nagyon jól kijöttünk. Még akkor sem szokott sírni, ha elvettem a játékait. Régebben ugyanaz volt a nevelőnőnk is, Mária, akit a nagybátyám fizetett, mert apunak nem volt elég pénze, de Mária egy nap nem jött többé. Anyu elmagyarázta, hogy nem dolgozhat tovább Anna néninek, és amikor megkérdeztem, miért, azt mondta, azért, mert zsidók vagyunk. Többet nem mondott, és én nem értettem, hogy a zsidóságunk miatt miért kellett Máriának elmennie.

A nagybátyám már nem is lakott a villában. Egyszer megkérdeztem, hol van, és Anna néni azt válaszolta, hogy behívták munkaszolgálatra a keleti frontra, Oroszországba. Hogy ne kérdezzek többet, elmagyarázta azt is, hogy a zsidó férfiak nem szolgálhatnak rendes katonaként, de szükség van rájuk, hogy a fronton elvégezzék a kemény munkát, például lövészárkokat ássanak a katonák védelmére. A nagybátyám már régen elment, és azóta nem is hallottunk felőle. Ekkor döbbentem rá, hogy a világban háború zajlik, és a hazám, Magyarország, a németek oldalán harcol.

Aznap egész nap Zsuzsival játszottam, ahogy mindig szoktunk. Zsuzsinak hosszú, sötét haja és kerek, barna szeme volt. A szépségét bizonyára az anyjától örökölte, aki szintén gyönyörű volt. Anna néni finom ebédet készített, de szabadkozott, hogy nem jutott hús a krumplipaprikásba, csak krumpli és rengeteg pirospaprika. Anyu a „szegény ember pörköltjének” nevezte, nekem azonban nagyon ízlett. Utána még kaptunk Anna néni híres birsalmabefőttjéből, amit a télire eltett gyümölcsből készített. Ebéd után anyu a karjába vett, hogy hazavigyen.

Így aztán átsétáltunk a fűrésztelepen, amely a kora tavaszi alkonyatban hatalmasnak tűnt. Akkora volt, hogy nem is láttam a kerítését a távolban. A főutca felé, a kis irodaépület két oldalán álltak a nagybátyáim villái; a telep végében volt a mi szerényebb otthonunk.

A telep közepén állt a fő attrakció: fából épült, nagy fészer, ahol az elektromos fűrészek zakatoltak. Nekem tilos volt bemennem oda, mert anyu félt, hogy a pengék egyszer a rönkök helyett a fiát vágják darabokra.

A fészertől keskeny nyomtávú vasút vezetett a telep végéhez; az egyik oldalán hatalmas halmokban álltak a rönkök, amelyeket majd kocsikon visznek a fűrészekhez. Az egyforma vastagra vágott, kész deszkák a másik oldalon tornyosodtak. A rönkök és a deszkák is elég magasra voltak rakva ahhoz, hogy Zsuzsival bújócskázni tudjunk közöttük. Ezt nagyon szerettük, de anyáink általában nem örültek neki.

Az egész telepen a legnagyobb építmény a hűtőtorony volt. A sötét víztükröt kifejezetten ijesztőnek találtam, de mellette volt a legizgalmasabb rész: a gépterem. Többszöri kérésemre apu egyszer oda is bevitt, és bemutatott egy nagydarab, bajuszos, munkaköpenyes embernek. Azt mondta, ő a gépész, és megpróbálta elmagyarázni, mit csinálnak a masinák, amelyek fáradhatatlanul zakatoltak, és engem teljesen lenyűgöztek. A szag is olyan volt, mint sehol máshol. Biztosan a meleg gépolaj szagát éreztem, amely a gép mellett a padlóra csöpögött, és nagyon csúszott. Apu azt is elmondta, hogy a fát építőipari vállalkozások veszik meg, és az üzlet nagyon jól megy.

A telep régebben tele volt munkásokkal. Néha egyedül is átvágtam köztük, és beszélgettem velük, vagy csak hallgattam a társalgásukat. Máshogy beszéltek, mint a szüleim, olyan szavakat is használtak, amelyeket nem értettem. Anyu nem mindig örült, ha új kifejezéseket tanultam tőlük, azt mondta, ezek nem udvarias kifejezések.

Egy nap aztán ebből nagy baj is lett.

Anyu meghívta néhány barátját és Anna nénit reggeli kávéra és süteményre. Amikor beléptem a nappaliba, és láttam, hogy ott kávéznak, kimondtam az egyik ilyen szót, csak hogy meglepjem őket. Nagyon is sikerült.

Halálos csend lett; mindenki rám bámult. Ekkor már rájöttem, hogy olyasmit mondtam, amit nem lett volna szabad, bár az okát nem tudtam. Anyu felpattant, bocsánatot kért a vendégeitől, aztán megragadta a kezemet, és berángatott a szobámba. Dühös volt. Nagyon dühös. Még sosem láttam ilyen dühösnek. Alig csukta be maga mögött az ajtót, már kiabált is.

– Hol hallottad azt a szót?

– Melyik szót? – Nem voltam benne biztos, mire gondol.

– Azt, amit az imént mondtál. Tudod egyáltalán, mit jelent?

Úgy éreztem, okosabb lesz hallgatni, de anyu nem adta fel.

– Hol hallottad?

– A telepen. A munkásoktól.

– Soha többé ne mondd ki! Soha! Ígérd meg!

Bólogattam, és a nyomaték kedvéért hozzátettem:

– Megígérem.

– Most pedig gyere, és kérj bocsánatot! Utána elmagyarázom a vendégeknek, mi történt.

Így is lett. Amikor este elmeséltem a történetet Gyuri bátyámnak, ő alig tudta visszafojtani a nevetését.

– Mi olyan mulatságos?

– Semmi, semmi. Tanultál más szavakat is a munkásoktól?

Elég szép listám volt már.

– Jó sok káromkodást gyűjtöttél össze. Ezeket nem szabad kimondanod. Anyunak természetesen igaza van. Jó társaságban nem beszélünk így. Ha felnőtt leszel, majd megérted.

Szerettem volna mindent megtudni ezekről a szavakról meg a jó társaságról, de Gyuri nem mondott többet.

A munkások, akik ezeket a szavakat „tanították” nekem, már nem jártak hozzánk. A telep teljesen kiürült. A gépek hallgattak, csak a gondnok maradt. Aputól megtudtam, hogy a telep már nem a miénk, mások fogják vezetni. Ő is elvesztette a könyvelői állását.

Hazaérve anyu még le sem vethette a kabátját, apu máris megkérdezte, hallotta-e a híreket.

– Nem. Miért, kellett volna?

– A németek megszállták Magyarországot! Most mondta be a rádió.

– Nem hiszem el! – kapott anyu levegő után. – Hiszen a szövetségeseink!

– Ha nem hiszed, meghallgathatjuk nemsokára együtt a BBC World Service adásában.

Minden rossz ezzel kezdődött. Akkor még nem tudtam, de néhány hónapon belül mindenünket elvették – és még csak nem is ez volt a legrosszabb, ami velünk történt.

Akkoriban még túl kicsi voltam, hogy igazán megértsem, mi folyik a nagyvilágban, de Európában drámai események zajlottak. Világháború dúlt körülöttünk – ezt is apu magyarázta el. Amikor rákérdeztem, hogy ez mit jelent, válasz helyett leemelt egy vaskos könyvet a polcról.

– Ez itt egy atlasz. Térképgyűjtemény, a világ összes országa benne van. – Felütötte az atlaszt, és rámutatott egy különös alakú foltra. – Ez itt Magyarország. – Az ujját a folt tetejéhez emelte. – Ez Budapest, és ez… – húzta lejjebb az ujját – ez itt Makó, ahol mi élünk. – Lapozott egyet. – Ez itt Európa. Minden színes rész egy-egy ország. Például ez itt Németország, ez meg Franciaország. Ez pedig itt a Szovjetunió egy része – bökött a legnagyobb, piros foltra. – A háború már régebben kezdődött, 1939-ben, a születésed évében. Németország több európai államot is elfoglalt, de szerencsére Nagy-Britanniát nem.

– Miért kezdett háborúba Németország?

Apu egy pillanatig tétovázott.

– Nagyobb hatalmat akartak, több területet, és bosszút akartak állni az előző háborúért, amelyet elvesztettek. És a vezetőjük, Adolf Hitler, gonosz ember. Minden európai zsidót meg akar ölni.

Nem voltam benne egészen biztos, hogy jól értem, de nem mertem többet kérdezni. Apu azonban magától is lapozott.

– Ez Ázsia. Itt is folynak a harcok. – Újra lapozott, és egy fejre állított körtéhez hasonló alakhoz jutott. – Ez Afrika, és itt is folyik a háború. Ezért nevezik világháborúnak: mert az egész világot elborítja.

Elmondta, az elején úgy nézett ki, hogy Németország, Olaszországgal és Japánnal szövetségben, győzni fog. Mostanra azonban a szövetséges hatalmak, Amerika, Nagy-Britannia és a Szovjetunió, megfordították az állást. A háború az ötödik évében végül minket is elért: a németek megszállták a hazánkat.

*

Apám alacsonyabb volt anyámnál, de mindketten vékony testalkatúak voltak. Sosem tudtam megállapítani, milyen színű anyám szeme, mert a fényviszonyoknak megfelelően változott: néha barna volt, aztán szürke vagy zöld. A haja nagyon sötét volt, szinte fekete. Mindig elegánsan öltözött, még odahaza is, bár nem hordott olyan drága ruhákat, mint Anna néni.

Apunak nem maradt sok haja, a feje búbja teljesen megkopaszodott. A szeme színére nem emlékszem, de amikor haragudott – ez nem gyakran fordult elő –, nem szívesen néztem bele.

Még kicsit kisebb koromban megkérdeztem Gyurit, hogy mennyi idősek a szüleink. Azt mondta, hogy anyu elmúlt negyven, és apu még idősebb. Nem hittem neki, ezért anyut is megkérdeztem, de ő megerősítette Gyuri szavait. Több mint negyven! Ez szörnyű magas kornak tűnt nekem. Azt feleltem, hogy Anna néni sokkal fiatalabb, mire anyu rávágta, hogy a nagynénédnek nincs egy tizennyolc éves fia, igaz? Be kellett ismernem, hogy ez így van. Apu öregsége még jobban aggasztott. Féltem, hogy meghalnak, mielőtt felnevelhetnének.

Azt már korán megtudtam – részben megfigyeltem, részben kikövetkeztettem abból, ahogy a szüleim időnként vitatkoztak –, hogy anyu családjában mi vagyunk a legszegényebbek. Anyunak nagyon sok testvére volt: öt fivére és három nővére. Megint csak Gyuri magyarázta el, hogy apu nem keres valami jól könyvelőként. Nagymama segítségképpen néha kölcsönzött nekünk egy kis pénzt.

A házunk is szerény volt, jóval kisebb, mint Zsuzsiéké. Csak két hálószoba volt benne, meg egy tágas nappali, egy fürdő, egy konyha, és semmi más. Hátul volt még egy kis kert, ahonnan a deszkakerítésen nyíló kapun lehetett átmenni a telepre.

Közös szobám volt Gyurival, aki tizennégy évvel idősebb lévén, már nem volt gyerek. Amikor levetkőzött, láttam, hogy szőrös a lábszára, a hónalja és a lába köze is. Reméltem, hogy ha felnövök, olyan leszek, mint ő. Magas volt, vagy legalábbis nekem annak tűnt; barna, hullámos haja volt, és mélyen ülő, barna szeme. Szemüveget viselt; azt gondoltam, a rengeteg olvasástól romlott meg a látása. Könyv nélkül el sem tudtam képzelni.

Jól kijöttünk egymással, mivel Gyuri felnőttes türelemmel viselte zajos létezésemet. Amikor megzavartam olvasás közben, úgy válaszolt a kérdéseimre, mintha a világ minden ideje a rendelkezésére állna, és úgy, hogy meg is értsem, amit magyaráz. Szégyellős volt: amikor rákérdeztem, van-e barátnője, úgy tett, mintha meg sem hallotta volna, de elpirult. Nem kérdeztem rá ismét, de meggyőződésem lett, hogy van neki.

Anyu azt mondta, hogy Gyuri nagyon intelligens: dicsérettel érettségizett le, mert minden tárgyból megszerezte az elérhető legjobb jegyet. Nekem is követnem kell majd a példáját, tette hozzá. Amikor azonban Gyuri a bölcsészkarra jelentkezett (akármi volt is az), nem vették fel. Anyu szerint a zsidósága miatt. Már egészen kis koromban ráébredtem, hogy Magyarországon zsidónak lenni nem jó.

*

Nem sokkal az ország német megszállása után Gyurit is behívták munkaszolgálatra. A nagybátyám után kellett mennie. A szüleimet nagyon felzaklatta a dolog, főleg az édesanyámat. Egy este megláttam, hogy sír. A következő néhány napban csend uralkodott a házban, még Zsuzsival sem volt kedvem játszani.

Anyu segített Gyurinak összecsomagolni. Nem tartott sokáig. Miután összepakolták a bőröndöt, láttam, ahogy Gyuri az ingei alá néhány könyvet is elrejt.

Emlékszem a távozására. Az egyik kedvenc játékommal játszottam, egy felhúzható szürke kisegérrel, amely összevissza szaladgált az asztalon, de sosem esett le róla. Kisebb tárgyakat tettem elé akadálynak, de hirtelen lenyúlt egy kéz, és mielőtt tiltakozhattam volna, felkapta az egeret. Gyuri volt az: búcsúzni jött. A szüleimtől már elbúcsúzott, ők mögötte álltak. Láttam, hogy anyu most is sír. Gyuri felemelt, megölelt, és arcon csókolt.

– Jó legyél! – Csak ennyit mondott.

És elment.

Az egész olyan váratlan volt, hogy semmit sem tudtam felelni. Soha többé nem láttuk.

A távozása utáni első estén rájöttem, hogy a hálószobánk most már csak az enyém. Gyuri mégis nagyon hiányzott. Olyan kérdésekre is válaszolt, amelyeket a szüleimnek nem mertem feltenni. Néha, amikor megkérdeztem, mit olvas, néhány bekezdést felolvasott a könyvből, aztán el is magyarázta. Reggelente ő ébresztett gyengéden; ez most anyu feladata lett. Esténként üresen maradt a másik ágy, senki nem kérdezte meg suttogva, amikor késő este bejött: Ébren vagy még? Miért nem alszol? – tette rögtön hozzá, ha megmoccantam, aztán mellém lépett, és betakargatott.

Nélküle kevésbé éreztem magam biztonságban. Nem a szoba sötétje zavart – a sötétben sosem féltem –, de ha felriadtam egy-egy rossz álomból az éjszaka közepén, a bátyám egyenletes lélegzése megnyugtatott.

Csak ekkor ébredtem rá, mennyire szeretem, és nagyon sajnáltam, hogy nem mondtam meg neki, mielőtt elment. Amikor megkérdeztem anyutól, hogy alhatok-e az ágyában, nemet mondott, és megértettem, hogy ezt a kérdést nem szabad újra feltennem.

*

Nemsokára az is feltűnt, hogy az ételeink már nem olyan finomak, mint korábban. Anyu elmagyarázta, hogy Magyarországon három éve tart a háború, és most, a német megszállást követően, egyes élelmiszerek hiánycikké váltak. Régebben gyakran ettünk csirkét, kacsát, néha libát, de újabban a csirke is ritkaságszámba ment.

Bár a nagyszüleimmel ellentétben nem vittünk kóser háztartást, sertéshúst mégsem ettünk soha. Már korán megtanultam, hogy a kóser annyit tesz, hogy a sertés, a rák- és kagylófélék fogyasztása tilos, a húst és a tejet nem szabad keverni, és volt még rengeteg más zsidó vallási szabály. Ezekben az időkben egyre gyakrabban előfordult, hogy semmilyen húst nem ettünk. A kedvencem a túrós palacsinta volt, azt még a húsnál is jobban szerettem. Tucatszámra tudtam enni belőle, különösen, ha anyu mazsolát is tett a töltelékbe.

Egy reggel láttam, hogy a nappali ablaka mellett ül, és varr valamit. Ritkán szokott varrni, úgyhogy kíváncsi lettem, mit csinál. Meglepetésemre valami sárga, bársonyos anyagból vágott ki épp egy Dávid-csillagot, a zsidók jelképét.

– Mit csinálsz?

– Nem látod? – kérdezett vissza láthatóan zaklatottan.

Nem értettem, mivel idegesítettem fel.

– Dávid-csillagot vágsz ki. De miért?

– Hordani fogjuk. – Az értetlenségemet látva hozzátette: – Új törvényt hoztak. A zsidóknak mostantól Dávid-csillagot kell viselniük.

– De miért? Anélkül is tudjuk, hogy zsidók vagyunk.

– Azért, hogy mások is tudják.

– Nekem is viselnem kell?

– Nem, te még túl kicsi vagy.

– De én szeretném.

– Ne akadékoskodj! Csak a nálad idősebbeknek kell.

– Zsuzsinak is?

– Dehogy. Ő ugyanolyan idős, mint te.

Ez mindent elrendezett. Ha Zsuzsi nem fog sárga csillagot viselni, akkor alighanem nekem sem kellene.

*

Alig néhány héttel később, májusban, a nagyszüleimnél tartott péntek esti vacsora alkalmával megértettem, hogy nem ez lesz az egyetlen változás.

A házuk a város egyik legszebb utcájában állt, amelyet hársak és gesztenyefák szegélyeztek. A hársak erős illata júniusban mindent áthatott, de a gesztenyék jóval korábban, már májusban virágoztak. Több szobájuk volt, mint nekünk, még Sándor nagybátyáméknál is több. Amikor minden dupla ajtót kitártak, mi Zsuzsival körbe-körbeszaladgálhattunk, és miután odaértünk, most is így tettünk.

A legszebb azonban a fürdőszoba volt. A hatalmas helyiségben óriási öntöttvas kád állt, és a mennyezet egyik sarkába szerelték fel a méretes víztartályt, amelynek oldalán jelzés mutatta a víz szintjét. Amikor fogyóban volt, a mindenes vagy az egyik nagyfiú a csatlakozó kézipumpával feltöltötte a tartályt a következő fürdéshez.

Egy másik sarokban az új idők külföldi csodája állt: a vízöblítéses árnyékszék, azaz vécé. Angolvécének nevezték, jelezve, honnan terjedt el. Anyu mesélte, hogy amikor a ház felépült, a városban még senkinek sem volt ilyen: az emberek persze a csodájára jártak.

A futkosásunkat ellentmondást nem tűrő hang szakította félbe.

– Ha rohangálni akartok, menjetek ki a kertbe! Ez itt nem sportpálya!

Azonnal megtorpantunk, de végül nem mentünk ki. A kert még nem zöldült ki, odakint hideg tavasz uralkodott. A kinti játékkal még várnunk kellett.

Maga a kert is hatalmas volt, két fő részből állt: a ház előtt, valamint közvetlenül mögötte és mellette virágágyások voltak, nagyra nőtt, formára nyírt bukszusok és orgonabokrok; hátrébb pedig gyümölcsös és zöldségeskert terült el, amelyet tavasztól őszig kertész gondozott.

Fanni nagymama szólt ránk, akinek gondolkodás nélkül engedelmeskedtünk. Fanni nagyinak mindenki gondolkodás nélkül engedelmeskedett. Ő volt a családfő. Sámuel nagypapa halála óta ő vezette a háztartást, és ő intézte a pénzügyeket is. A nagypapa már olyan régen meghalt, hogy csak anyu elmeséléséből és a nappali falán lógó olajfestményről ismertem. Amikor megkérdeztem, miért halt meg, anyu azt mondta, hogy agyvérzést kapott, nem tudott sem mozogni, sem beszélni.

Fanni nagyi nagyon is élt, bár az ő arcképe is ott lógott a nagypapáé mellett. A kép nagyon élethű volt: sápadt bőr, elegánsan hátrafésült ősz haj. Arcának legmeghatározóbb vonása a metsző tekintetű kékesszürke szempár volt. Alacsony volt, de erős személyisége ezt mindenkivel elfeledtette.

Később a vacsoraasztalhoz hívott minket. Zsuzsi mellé szerettem volna ülni, nagyi azonban a szüleim közötti székre mutatott.

Néhány évvel korábban több családtag vett volna részt a vacsorán, ezen a pénteken azonban rajtunk, Anna nénin és Zsuzsin kívül csak Jenő nagybátyám volt ott. Ő volt anyám legfiatalabb fiútestvére az öt közül; nyakigláb, nagy orrú, kopaszodó alak. Nagyon elegáns, új öltönyben volt, ezt anyu meg is jegyezte, mire mindenki nevetett, még a nagyi is. Nem értettem, hogy ez miért vicces, de később anyu elmagyarázta. Mivel öten voltak fiútestvérek, a ruhákat egymástól örökölték, és a sor végén álló Jenő bácsi kapta mindig a legkopottabbakat. Bár a nagyszüleim megengedhették volna maguknak, hogy minden gyereknek új öltönyt készíttessenek, a végén mindig Fanni nagyi híres spórolása döntött. A családi szabó különben a legjobb angol anyagot rendelte, amely egy örökkévalóságig kitartott.

Nagyi meggyújtotta a gyertyákat, és elmondta az imákat. Mindenkitől elvárták, hogy a bor és a kenyér megáldásában részt vegyen. Nagyi, mint a többi felnőtt is, héberül imádkozott. Én még nem tudtam a nyelvet: a fiúk általában csak a bar-micvójuk, azaz tizenhárom éves koruk előtt tanulták meg, hacsak nem nagyon vallásos ortodox család gyerekei voltak. Mi nem voltunk azok.

Nagyi végül megkérte anyut, hogy segítsen feltálalni a vacsorát, és kimentek a konyhába. A szakács és a cseléd már egy ideje felmondott. Ízletes egészben sült csirkét tálaltak; hétfelé osztva mindenkinek kicsi adagok jutottak, de a tészta és a zöldségköret jól kiegészítette. Nem panaszkodhattam, hiszen egy szárnyat kaptam, ami a kedvencem volt.

A vacsora után a beszélgetés számomra érthetetlen tárgyra terelődött. A felnőttek a gettó szót ismételgették. Zsuzsira néztem, aki visszanézett rám, és a vállát vonogatta. Ő sem tudta, mit jelent.

– Mi az a gettó? – tettem fel a kérdést, mire teljes csend lett.

Apu anyura nézett, aki viszont a nagyira.

– Ili, hát nem mondtad el Péternek? – kérdezte a nagyi.

Anyu megrázta a fejét.

– És te, Anna? Zsuzsi tudja már?

Anna néni is nemet intett.

– Meg kellett volna mondanotok nekik – jelentette ki nagyi.

Ekkor jöttem rá, hogy akármi is a gettó, az biztos, hogy nem jó. És hogy talán nem kellett volna megkérdeznem.

A szokásosnál korábban távoztunk, talán mert nem volt desszert a vacsora után. Amikor hazafelé sétáltunk még nem tudtuk, hogy nagyon hosszú időre ez volt az utolsó péntek esti családi vacsoránk.