Estelle udvarlója

KÖNYVESBOLTI SZÉPSÉGEK

KÖNYV EGY

CATHERINE BILSON

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

1. Az első láda

2. Vacsora négy személyre

3. A baj a rokonokkal

4. A macska kibújik a zsákból

5. Estelle Baxter ebből nem kér

6. Felix és a macska

7. A számlák csak gyűlnek

8. Felix nem az a fajta, aki feladja

9. Estelle csinosnak érzi magát

10. A viszketés vakarása

11. A boldogság buboréka

12. Felix nagyra tartja Estelle-t

13. Még több poloska!

14. Estelle új otthona

15. A Ferndale Hall-i csata

16. Piknik Felixszel

17. A második láda

18. Ellentétes szándékok

19. Rosszul megválogatott szavak

20. Sokkal jobb szavak

21. Esküvői harangszó

Marie vidám gavallérja

Könyvesbolti szépségek

Catherine Bilsonról

Ebony Oatenról

Estelle udvarlója

Könyvesbolti szépségek

Eredeti cím: Estelle's Ardent Admirer

The Bookshop Belles

Szerző: Catherine Bilson & Ebony Oaten

Copyright © 2026 Catherine Bilson & Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Estelle udvarlója

Nincs ideje elbűvölő idegenekre. A férfinak még soha senki nem mondott nemet. Egy titkokkal teli könyvesbolt pedig hamarosan mindent felforgat.

Estelle Baxter életében pontosan három dolog élvez elsőbbséget: felszínen tartani a Baxter's Fine Books könyvesboltot, tisztességben megőrizni három húga jó hírét, és gondosan elzárni a szívét minden veszélyes érzelemtől. Apja a háború utáni Franciaországban kutat ritka kötetek után, Crafty, a csintalan macska egérmaradványokat hagy a pult mögött, Estelle napjai pedig így is épp elég bonyolultak — egészen addig, amíg egy aranyhajú idegen be nem sétál az ajtón, és követelni nem kezd egy könyvet, amelyet Estelle semmi pénzért nem adhat el neki.

Felix Yates, a helyi báró könnyelmű és veszedelmesen sármos unokája, éveket töltött a kontinensen azzal, hogy tökélyre fejlessze a vágyai megszerzésének művészetét. Arra azonban nem számított, hogy egy éles nyelvű könyvárus kisasszony lesz az egyetlen, akit a pénze egyáltalán nem hat meg. Amikor a sors egy fedél alá sodorja őket — nagyapja pedig egyre kevésbé finoman célozgat a házasságra — Felix azon kapja magát, hogy őszintén lenyűgözi az a nő, aki nem rajongással, hanem inkább bosszús türelmetlenséggel néz rá. Egy olyan férfi számára, aki hozzászokott a könnyed hódításhoz és a még könnyebb győzelmekhez, Miss Baxter közönye egyszerűen ellenállhatatlan.

Csakhogy Estelle világa sokkal ingatagabb, mint amilyennek látszik. Apja hazatérése bizonytalan, a bolt pénzügyei vészesen szorítanak, és most még egy mindenbe beleavatkozó arisztokratával, egy házasságszerző kedvű báróval, valamint olyan érzésekkel is meg kell küzdenie, amelyeknek esze ágában sincs teret engedni.

Megengedheti-e magának egy nő, aki egész életét a józan észre építette, hogy megbízzon egy férfiban, akinek legnagyobb tehetsége éppen az, hogy elfeledteti vele, miért nem volna szabad? És vajon Felix valóban készen áll bebizonyítani, hogy jóval többet ér a hírhedt sármjánál — mielőtt Estelle gondosan őrzött szíve végleg bezárja előtte az ajtót?

Tartalmi figyelmeztetés

• Ellenségeskedés és érzelmi bántalmazás rokonok részéről

• Szülők halála

• Átható igazságtalanság és szexizmus, mivel a nőket másodrendű polgároknak tekintették

• Fékezhetetlenül elszaporodó macskák, mivel a háziállatok ivartalanítása még nem létezett

Azt is tanácsoljuk, hogy az olvasók ne próbálják ki az ezekben a könyvekben említett gyógynövényes szereket. Noha némelyik hatásos lehet, ezek nem mindig megbízhatóak, és a mennyiségek, valamint a hatásosság személyenként is eltérhetnek. Kérjük, a könyvekben olvasottakat semmiképp se tekintsék orvosi tanácsnak.

FEJEZET 1

Az első láda

Baxter’s Fine Books, Hatfield, Anglia,

1814. június vége,

Estelle Baxter, a hatfieldi Baxter's Fine Books könyvesbolt négy Baxter lányának legidősebbike, és kétségkívül a legfelelősségteljesebb, egy darab durva zsákvásznat szegezett a lépcsőoszlop tövéhez. Ezután friss macskamentaszárakat morzsolt szét a kezében, és a felülethez dörzsölte őket, barnászöld foltokat kenve a durva szövetre.

Egy fekete árny csapódott le halk puffanással a könyvesbolt magasából. Crafty, a család macskája, nyomban az újdonsült játékához dörgölte a pofácskáját, boldogan dorombolva. A fekete macska mellkasán fehérlő, szív alakú szőrfolt is láthatóvá vált, amikor Crafty a hátára hemperedett. Aztán mellső karmaival belekapaszkodott a zsákvászonba, hátsó lábaival pedig rugdosni kezdte, mintha ősei szállták volna meg, akik épp valami nagyvadat terítenek le.

„Ügyes lány, Crafty, a lépcsőoszlopot kaparjuk, nem a könyveket.”

Jutalmul gyengéden megsimogatta a fejét, aztán kezet mosott, és nekilátott reggeli teendőinek, mielőtt a húgai is csatlakoznak hozzá, miután megreggeliztek.

Estelle szerette a reggelek nyugalmát, amikor még elintézhette a dolgait, mielőtt megérkeztek volna a vevők.

A lovak és az arra járó emberek zaja beszűrődött a könyvesbolt falain át a High Streetről. A szomszédos nyüzsgő fogadó gondoskodott róla, hogy éjjel-nappal állandó legyen a lárma. Amikor megérkezett a londoni postakocsi, a Baxter’s Fine Books kellemes időtöltést kínált az utasoknak, amíg lovat cseréltek. Jó alkalom volt ez nekik, hogy kinyújtóztassák elgémberedett lábukat, miután órák hosszat szűkösen ültek a kocsiban.

A könyvesbolt belső tere eleve sötét volt, mivel a földszinti ablakokat rég eltakarták a könyvespolcok. A hatalmas könyvszekrények két, kifejezetten a könyvekkel kapcsolatos gondot is megoldottak: egyrészt több tárolóhelyet teremtettek, másrészt megóvták az értékes és ritka könyveket a napfény káros hatásától.

A látási viszonyokat viszont meglehetősen rosszá tették. Ez is Estelle kora reggeli feladatai közé tartozott: meggyújtani a lámpákat a védő üvegburája mögött, hogy a vevők eligazodjanak a boltban. És hogy Estelle is. Most azonban jóval több fényre lett volna szüksége, amikor a pult mögé lépett, és rátaposott valamire, ami nedves és roppanós volt, és súlya alatt félrecsúszott.

„Crafty!” – kiáltotta, és próbálta megnézni, mire lépett. Egy lábon ugrálva elérte a bolt bejáratát, lehúzta a reteszt, és kitárta az ajtót. A bolt csengője megcsendült. A napfény feltárta az undorító igazságot: egy egérnegyed kibelezett maradványai tapadtak a papucsa talpára.

„Ó, Crafty, ezt tényleg muszáj volt?” – mondta Estelle csüggedten.

Végignézett az utcán jobbra-balra. Emberek sürögtek-forogtak a Red Lion fogadó előtt, és a következő postakocsit várták. A Baxter’s Fine Books és a Red Lion között nyílt az átjáró a hátsó istállókhoz. Szerencsére a legközelebbi ajtó lépcsőjénél ott állt egy csizmakaparó. Estelle odabicegett, és undorodó fintorral lekaparta cipője talpáról az egérmaradványokat.

Épp hogy végzett a cipője megtisztításával, megérkezett a londoni postakocsi, tetejére mindenféle láda és bőrönd volt felkötözve, belsejében pedig jó néhány utas zsúfolódott.

Gyorsan visszasietett a könyvesboltba, és félrehúzta az ajtó ablakán a kis függönyt. Ettől egy fénysáv áradt be, és megvilágította a padlót, de nem esett egyetlen könyvre sem.

A fény egy egérmaradványokból kirajzolódó csíkot mutatott meg, amely egészen a pult mögötti részhez vezetett. Estelle sóhajtott, és a pult alól elővett egy rongyot meg az ott készenlétben tartott lapátot; mindkettőt éppen az ilyen rendszeres feladatokhoz tartották ott.

Miután feltakarította a mocskot, Estelle elhatározta magában, hogy ezentúl reggelente az legyen az első dolga, hogy a pult mögött nézzen körül. Crafty kiváló egérfogó volt, de az utóbbi időben a legszégyenletesebb szokásokat vette fel.

Crafty bármennyi bosszúságot is okozott – teljes nevén Wollstonecraft –, a könyvesboltnak szüksége volt jó egérfogóra. Mielőtt a macska hozzájuk került volna, levendula- és rozmaringágakkal próbálták távol tartani az egereket. A bolt csodálatos illatú lett tőlük, a kétségbeesetten éhes egerek azonban így is hetente több könyvben tettek kárt. Crafty annál nagyobb hévvel vetette bele magát a kijelölt feladatába, és a könyvkárosítás immár a múlté lett.

Megszólalt az ajtó fölötti csengő. Egy magas férfi lépett be, díszes utazóköpenyben, és belépés közben levette magas kalapját. Aranyszőke fürtjein úgy játszott a fény, mintha egy mennyei kerub látogatását jelentené be.

A huszonöt éves, már vénlánynak számító Estelle talán réges-rég feladta a házasság gondolatát, de ez még nem jelentette azt, hogy ne tudna értékelni egy remek darabot, amikor az belép a családja boltjába. Végigmérte az urat, a remek szabású kabáttól a kifényesített lovaglócsizmáig. Gazdag ember. Csak nem a postakocsin érkezett? Egy olyan férfinak, aki így öltözik, saját hintója lenne, vagy legalább egy pompás lova.

„Jó reggelt!” – üdvözölte a vevőt.

A férfi ijedtében összerezzent, aztán összeszedte magát, és a hang irányába fordult, kezét a mellkasára szorítva. „Jaj, istenem, hát itt van! Idebent alig látni valamit, olyan sötét van.”

„A könyvek védelme érdekében” – felelte. Tényleg több lámpát kellene már meggyújtania. A szeme hozzászokott, de annak, aki kintről lépett be, szemlátomást több időre volt szüksége.

„Értem! Nos, az imént érkezett egy láda könyv a szomszédba, és megkértek, hogy ha már hasznossá tehetem magam, szóljak önnek.”

Estelle kilépett a pult mögül. „Köszönöm. Mindjárt megyek is. Addig nyugodtan körülnézhet a könyvesboltban.”

„Szívesen a segítségére lennék” – mondta a férfi, és olyan mosolyt villantott, amely túlságosan is elbűvölő volt.

Különös, egy ennyire jól öltözött ember nem tűnt olyannak, aki fizikai munkát végezne, és ide-oda cipekedne. Tökéletesen tudja, milyen jóképű – gondolta Estelle cinikusan, miközben az úr a pultra tette a kalapját. Már a kesztyűjét is lehúzta, felfedve olyan kezeket, amelyek nem sok fizikai munkát végeztek életükben.

Segítőkésznek hangzott ugyan, Estelle azonban úgy vélte, nagyobb valószínűséggel útban lesz, mint hasznára lesz. „Vigyázhatna arra, hogy Crafty ne fusson ki az utcára, és ne rémítse meg a lovakat” – mondta.

A férfi zavartan nézett rá. „Crafty... az micsoda?”

„A macska. Kiváló egérfogó, ami elengedhetetlen a könyvek védelméhez. Csakhogy szerinte a lovak csak óriási egerek, és megpróbálja elkapni őket.”

„Az isten szerelmére!” – nevetett fel, s kék szeme a sarkánál úgy ráncolódott, hogy abból Estelle rögtön látta: könnyen nevet, és gyakran. A lány visszamosolygott rá, kissé elbűvölve, minden cinikus gondolata ellenére. Valóban jókedélyű embernek tűnt, és ha olyan gazdag volt, amilyennek a ruhái mutatták, akár több könyvet is vásárolhatott.

„Az első néhány alkalommal mulatságos volt, de a lovakat azért sajnálom. Mindjárt jövök.” Elindult a fogadóudvar felé, ahol két marcona férfi épp egy faládát emelt le a csomagrácsról.

„Jó reggelt, Baxter kisasszony” – mondta Thomas úr. Ő végezte a Red Lionnál a nehéz fizikai munkát, és hozzászokott, hogy súlyos ládákat és bőröndöket cipeljen fel s alá a lépcsőkön.

„Jó reggelt, Thomas úr. Ez bizony roppant nehéznek látszik” – jegyezte meg Estelle.

A férfi mordult egyet válaszul. „Azért, mert tele van könyvekkel.”

„Kivehetnénk belőle néhányat, hogy könnyítsünk a…”

A láda lebillent a kocsiról, a földre zuhant, és darabokra tört.

„…terhen.” Estelle fájdalmas fintorral fejezte be a mondatot.

Micsoda felfordulás! Mély sóhajjal előrelépett, és a könyvhalom tetejéről kezdte felszedni a köteteket, ügyelve rá, nehogy a szilánkok felsértsék a bőrét. Halványan remélte, hogy egyik sem sérült meg túlságosan. Végtére is Baxter’s Fine Books voltak, nem pedig Baxter’s Sérült és összekarcolt könyvei.

A zajra emberek kezdtek odatódulni, hogy megnézzék, mi történt.

Thomas úr lekiáltott: „Sajnálom, Baxter kisasszony!”

Lemászott, és felajánlotta, hogy segít összeszedni a szétszóródott holmit. A férfi nyers erővel dolgozott, ezek közül a könyvek közül pedig némelyik régi volt. És kényes.

„Ha gondolja, a karjára rakom őket, így menet közben rögtön rendezni is tudom őket” – mondta Estelle, mert úgy vélte, jobb lesz, ha Thomas úr nem fogja meg őket a nem éppen tiszta kezével. A férfi készségesen kinyújtotta az alkarját, ő pedig óvatosan ráhalmozott néhány könyvet.

Az aranyhajú úr kilépett a könyvesboltból – nyilván a lezuhanó láda csattanása csalta ki –, és megkérdezte: „Nos, megsérült valaki?”

„Semmi baj!” – szólt vissza Estelle.

„Segíthetek?” – kérdezte ismét.

Talán nem látszott különösebben erősnek, de néhány könyvet csak be tud vinni. „Köszönöm” – fogadta el Estelle az ajánlatot, és intett Thomas úrnak, hogy vigye be a karjában tartott könyvkupacot.

Két vaskos kötetet adott a jól öltözött férfinak. A nappali fényben jól látta napbarnított bőrét és káprázatos kék szemét. Jóságos ég, ettől az embernek eláll a lélegzete! Olyan ragyogó bőre volt, amilyet csak meleg vidéken lehet szerezni. A férfi alig hallható kis hümmögéssel vette át a könyveket. Aztán az egyiket felnyitotta, és a szeme meglepetten elkerekedett. „Csodálatos! Ezt már egy örökkévalóság óta keresem!”

Estelle, öt könyvvel a karjában, átpillantott arra a kötetre, amelyet a férfi olyan áhítattal nézett.

A csudába. Amint meglátta a címlapot, mély sóhaj szakadt fel belőle. „Igazán sajnálom, de az különrendelésre érkezett, hónapok óta várjuk, már félretettük valakinek.” Hogy van az, hogy a könyvek tömkelegét alig tudják eladni, de amikor egy bizonyos kötet végre megérkezik, egyszerre ketten is igényt tartanak rá?

„De nekem feltétlenül meg kell szereznem” – mondta a férfi.

„Erről majd beszélhetünk, ha bevittük a többit” – tért ki a válasz elől Estelle; esze ágában sem volt épp azt a kötetet eladni neki. Erről a férfiról is kezdett egyre inkább azt feltételezni: ha van pénze, bizonyára ahhoz szokott, hogy mindig az történik, amit akar.

Csakhogy ezt a könyvet már félretették, és ez bizony tény volt.

Estelle felpillantott az égen álló napra, és szerette volna mielőbb fedél alá vinni a könyveket. Legalább esőnek semmi jele nem mutatkozott. Nem tartott soká, míg a többi kötet is épségben bekerült, és kupacokban sorakozott a pulton.

A nővérei közben leértek a lépcsőn, és nyomban munkához láttak. Marie kinyitotta a jegyzékkönyvet, hogy feljegyezze az egyes címeket és árakat. Louise gondosan megvizsgálta a kötések minőségét, hogy lássa, melyik szorul javításra, Bernadette pedig krizantémcsokrokat és apróra vágott citromhéjat tett pamutzacskókba, hogy távol tartsa a nemkívánatos jövevényeket, az ezüstös pikkelykéket és a molyokat. Estelle örömét lelte benne, milyen összhangban dolgoznak együtt mind a négyen. Azt ígérték apjuknak, hogy távollétében is vigyáznak mindenre, és hűek maradtak a szavukhoz.

Közben elegáns vevőjük fogta magát, odahúzott egy széket az ajtó mellé, és az ablak fényénél olvasott. Teljesen belemerült abba a könyvbe, amelyet szeretett volna, de nem kaphatott meg.

„Ha megígéri, hogy nagyon vigyáz rá, olvashatja itt a boltban” – ajánlotta Estelle afféle kompromisszumként. Jólesett látnia, milyen óvatosan bánik vele.

A férfi megrázta a fejét. „Sajnos nem nekem kell, ajándék lesz valaki másnak.”

Estelle megsajnálta, de ezen már nem állt módjában változtatni. „Még egyszer, rettentően sajnálom, de azt a könyvet már félretettük, és ki is fizették, de…”

„Kétszeresét adom érte. Nem. A háromszorosát!”

Estelle fohászkodott egyet, hogy ne engedjen a kísértésnek, aztán türelmesen még egyszer elmagyarázta a helyzetet. „Egyszerűen nem tehetem. Ő az egyik legrégibb és legmegbecsültebb vásárlónk.”

„Mondja meg a nevét, majd én meggyőzöm.”

Ez bizony meglehetősen baljósan hangzott. És az üzletnek is súlyosan ártott volna, ha idegeneknek kiadják a vásárlóik nevét. „Nem, uram, azt nem tehetem. Kérem, adja vissza a könyvet.”

Ahogy Estelle sejtette, a férfi láthatóan ahhoz szokott, hogy mindig az történik, amit akar; makacsul előreszegte az állát. Estelle remélte, hogy végül mégis józanul viselkedik, és kinyújtotta a kezét a kötetért.

A férfi nyögve azt mondta: „Rendben”, és átnyújtotta neki.

Nem engedte el azonban rögtön.

Estelle végignézett a férfin: finom szabású ruhák, szalmaszínű fürtök, vadonatúj bőrkesztyűk, amelyek olyan simák voltak, akár a selyem. Egyáltalán nem szokott hozzá, hogy bárki nemet mondjon neki. Soha, de soha.

„Köszönöm” – mondta, amikor a kötet végre kiszabadult a kezéből. „Talán akad valami más is, ami érdekelheti? Mint látja, igen széles a választékunk…”

„Nem, köszönöm.” Az úr udvarias biccentéssel felvette a kalapját, és távozott, Estelle-t pedig ott hagyta a hátát bámulva.

Máris elvesztettem egy gazdag, lehetséges vevőt. Milyen kár, hogy azt a könyvet nem adhattam el neki!

Később aznap Estelle olajvászonba csomagolta az értékes könyvet, amelyet a jóképű és gazdag idegen kért, aztán az utazótáskájába tette. Louise, Bernadette és Marie folytatták a dolgukat, miközben ő elköszönt tőlük. Crafty a boltajtónál várakozott, hogy kinyissák neki az ajtót, de Estelle ügyes lábmunkával úgy jutott ki, hogy a macska bent maradt.

Két varjú telepedett meg a csizmakaparó mellett, és lakmároztak. Estelle átvágott a boltíven az istállóudvar felé, ahol egy napra lovat bérelt.

A nyugalom csábítóan tárult elé, amint ő és a kölcsönkapott ló hamarosan maguk mögött hagyták Hatfield zaját, nyüzsgését és szagait.

Odakint, a mezők között minden könnyebbnek érződött, mintha a gondjait is a városban hagyta volna. A nap gyengén derengett a felhők mögül. A fecskék a fű fölött cikáztak, a közelben juhok legeltek. A szél ugyan hűvös volt, de frissessége felüdítette.

Fájó szorítás markolt a bordái mögé, amikor a ragyogó külvilágot a könyvesbolt árnyaival vetette össze. Szeretem a könyvesboltot – mondta magának, mintha egy kis plusz meggyőzésre volna szüksége. A könyvek jelentették a megélhetését, és nemcsak az ő jövőjét, hanem az egész családét is.

De egek, milyen csodás volt a friss levegőn lenni, oldalt ülve lovagolni, miközben a szél a hajába kapott. Még ha a Somerset Valley Four nevű kölcsönlovon is. A ló legalább nyugodtnak tűnt, és nem nehezményezte, hogy egy hölgy oldalt ülve lovagol rajta. Jól tartotta az egyensúlyát, így Estelle-nek nem kellett túlságosan a lovaglására összpontosítania.

Az utazás és a könyvek kézbesítése jelentette számára a legnagyobb örömet. Némelyiktől kár volt megválni, de a gyűjtők olyan árat fizettek értük, amelyet oktalanság lett volna visszautasítani.

Mivel most volt ideje gondolkodni és egyszerűen csak lenni, a gondolatai az apjához kalandoztak, aki nemrég a kontinensre utazott ritka könyvek után kutatni. Hiányzott neki, ahogy mindannyiuknak, de tudta, hogy csodálatos kalandban van része. Most, hogy Napóleont biztonságban Elba szigetére száműzték, egy olyan angol úrnak, mint az apja, bizonyára pompásan telhetett az ideje Franciaországban. Folyékonyan beszélt franciául, ahogy ők mindannyian a megboldogult édesanyjuknak köszönhetően, így bárhol könnyedén megértették. Most, hogy véget értek a harcok, akadálytalanul járhatta az országot. A gondolat, hogy napjait utazással és könyvvásárlással töltse vidéken, sóvárgással töltötte el Estelle-t. Bárcsak vele tarthatott volna az apjával, ahogyan oly sok helyi könyvbeszerző útjára elkísérte korábban! Matthew azonban hallani sem akart róla, hogy Franciaországba menjen vele; azt mondta, túlságosan veszélyes volna. Veszélyes? Napóleon zár alatt volt, minden ismét biztonságos volt.

Az igazi ok, amiért nem akarta magával vinni, az volt, hogy szüksége volt rá, hogy a húgaira és a könyvesbolt felügyeletére vigyázzon a távollétében, de a veszély fenyegetését a végletekig kijátszotta.

Egy esőcsepp fröccsent a szemhéjára. Amikor felnézett, a felhők baljósan sötétebbre váltak. Vajon kitart még az eső?

Egy újabb csepp az arcát érte.

A nyári délután illatai elmaradtak körülötte, ahogy a szél hűvösebbre fordult. Mivel ideje nagy részét zárt térben töltötte, Estelle nem fejlesztette ki magában az időjárás megítélésének képességét. Apjának és Louise-nak megvolt ehhez az érzéke, de sem ő, sem a megboldogult édesanyja nem sajátította el igazán ezt a készséget.

Pedig jól jött volna ez a tudás úgy tíz perccel ezelőtt, amikor ő és a Somerset Valley Four meghúzódhattak volna az út menti pajtában.

Visszafordulni nem volt értelme; inkább továbbment, hogy eljusson a vevőjéhez. A könyv olajvászonba volt csomagolva, így még ha le is szakadt az ég, a kincs biztonságban maradt volna.

Néhány pillanattal később valóban leszakadt az ég.

A levegő hamarosan sár és nedvesség szagát árasztotta.

Estelle megpróbálta vágtára, vagy legalább ügetésre ösztökélni Somerset Valley Fourt, és a ló készségesen meg is indult. Pár pillanattal később azonban nagyot botlott. Hirtelen Estelle kibillent a nyeregben, és a ló sörényébe kapaszkodott, hogy megtartsa az egyensúlyát. Újabb kiváló ok, amiért úgy kellett volna lovagolnia, mint egy férfi; mennyire kívánta, bárcsak merné! De még ha sosem is számított házasságra, Hatfieldben meg kellett őriznie valamelyes tisztességet az üzlet érdekében.

A ló megállt.

Az eső azonban nem.

„Mi a baj?” Estelle megpróbálta előre ösztökélni a lovat, de két lépés után világossá vált, hogy megsántult. Bosszús szuszogással átemelte a lábát a nyeregszarvon, és lecsúszott a földre. Megvizsgálta a szegény állatot, amelyik a bal elülső lábát nem tette le. Talán leesett a patkója?

Az eső most már igazán verte őket, sáros pocsolyákat képezve az úton. Mindketten csuromvizesre áztak.

„Hadd nézzem meg a patádat, drágám” – kérlelte, és gyengéden megfogta a ló lábát.

Az állat engedelmeskedett, és ő látta, hogy a patkó ép, ám egy dió nagyságú kő szorult a patkó széle és az érzékeny sugár közé. A mostanra csúszóssá vált kő ellenállt minden próbálkozásának, hogy ujjbeggyel megragadja és kihúzza. Estelle az orrát ráncolva azt kívánta, bárcsak lenne nála patakaparó vagy legalább egy zsebkés. Egy hajtű legfeljebb elgörbülne. Körülnézve talált néhány rövid botot; az első kettő eltört, de a harmadik elég erősnek bizonyult ahhoz, hogy a kő alá feszítse, és kifordítsa. A ló megkönnyebbülten fújtatott egyet.

„Jól van, jól van.” Estelle-t is megkönnyebbülés járta át, miközben letette a patát és kiegyenesedett. „Tudsz járni?”

Somerset Valley Four megindult, amikor biztatta. Estelle felpillantott a válla magasságában lévő kengyelre, és rájött, nehéz lesz visszakapaszkodni abba a nyeregbe. Reménykedve nézett körül valami után, amire ráállhatna, hogy könnyebben felüljön. Nem volt ott semmi. Talán jobb is lesz, ha nem teszi a súlyát a ló hátára, hiszen a patája alaposan fájhat attól a kőtől. Bár most már nem látszott sántának, egészen más lehet a helyzet, ha ő ül rajta. Ráadásul most, hogy csuromvizes volt, ő maga is sokkal nehezebb lett, mint induláskor.

Kezébe véve a kantárszárat, a ló mellett indult tovább. Elvégre ennél jobban már úgysem ázhatott meg.

Egyórányi, egyre nedvesebb gyaloglás után feltűnt előtte lord Ferndale birtoka. A Ferndale Hall gyönyörű, klasszicista kőépület volt, erdős parkkal és gondosan tartott juhokkal teli mezőkkel körülvéve. A sok kéményből felszálló füst láttán Estelle tudta, hogy hamarosan meleg és száraz helyen lesz. Lord Ferndale nemcsak megbízható vevő volt, aki pontosan fizetett, hanem apja régi barátja is, aki különös jósággal viseltetett Estelle és a húgai iránt. A személyzete bizonyára ad majd neki száraz ruhát, s egy erős kocsit lóval, hogy hazajuthasson.

Ahogy közelebb ért, egy lovász lépett oda, és felajánlotta, hogy beviszi a lovat az istállóba.

„Köszönöm, és kérem, nézze meg az egyik mellső patáját. Kiszedtem belőle egy követ, de lehet, hogy megzúzódott.”

„Igenis, kisasszony” – felelte a férfi, és megdörzsölte a ló orrát.

Az idős komornyik, Thorne úr, egyáltalán nem lepődött meg Estelle csapzott külsejében, miközben ajtót nyitott neki. Mindössze arra kérte, várjon egy pillanatot az előcsarnokban, ahol a víz csak úgy csurgott róla a parkettára.

Nemsokára visszatért néhány száraz kendővel. Hamarosan Yates kisasszony is megérkezett, lord Ferndale idős nővére, aki a Ferndale Hall háziasszonyi teendőit látta el.

„Thorne azt mondta, magának váltásruhára lesz szüksége.”

Yates kisasszony igazán kedves volt, hogy ezt felajánlotta. „Köszönöm, frissen kimosva visszaküldöm majd őket.”

Yates kisasszony elmosolyodott. „Ugyan már, semmi szükség rá. Jöjjön csak velem, majd rendbe hozom.”

Estelle mindig úgy érezte magát a Ferndale-eknél, mintha a barátai közt volna. Az is segített, hogy lord Ferndale az egyik legjobb vevőjüknek számított.

Yates kisasszony soha nem ment férjhez, mégis nélkülözhetetlenné vált Hatfield életében: számos nőegyleti bizottságban tevékenykedett, és igen sok jót tett a plébánia szegényeivel. Annak ellenére, hogy igen gazdag volt, és egy báró lánya, valamint egy báró húga, sosem hordta fenn az orrát, és sosem gondolta magát túl előkelőnek ahhoz, hogy bárkivel szóba álljon. Estelle véleménye szerint ő volt az igazi lady – sokkal inkább, mint sok olyan nő, akinek valódi cím állt a neve mellett.

Estelle megtörölközött, majd felvette az egyik szoknyát, amelyet Yates kisasszony szobalánya hozott be. Régebbi szabású darab volt, hosszú vászonpántokkal, amelyek fémkarikákon bújtak át, így aszerint lehetett szorosabbra vagy bővebbre húzni, hogy egy hölgy állapotos-e vagy sem. A hozzá illő kabátka hasonló szabású volt, a derekának szabott vonala jóval lejjebb esett annál, mint ami manapság divatosnak számított. Gyönyörű anyagból készültek, és ami talán még fontosabb: szárazak és kényelmesek voltak.

Akár évtizedekkel korábban is készülhettek, talán abból az időből, amikor Yates kisasszonytól még azt várták, hogy férjhez menjen. Cédrus és hosszú tárolás szaga lengte be őket.

Aztán egyszerre beléhasított a felismerés. „Yates kisasszony, ezek a hozományából valók! Nem viselhetek ilyen pompás ruhákat.”

„Inkább viseljék őket, mint hogy a molyok vacsorája legyenek!” – felelte Yates kisasszony.

Nos, ha így van ezzel. Estelle elmosolyodott, és végigsimította a szoknya anyagát.

„Magának vagy a nővéreinek szüksége volna ruhákra a bálra?” – kérdezte Yates kisasszony.

A kérdés egy pillanatra megdermesztette Estelle-t. Egy röpke pillanatra megfeledkezett a Szent Iván-éji bálról, amelyre néhány éjszaka múltán kerül sor. Hatfield minden számottevő embere ott lesz majd, míg sokan mások az olyan nyilvános táncmulatságokra mennek el, amelyeket a mezőgazdasági munkások számára rendeznek.

Eddig Estelle úgy gondolta, valamelyik régebbi ruhája tökéletesen megteszi. Új anyagot semmiképp sem vásárolnak addig, amíg az apjuk haza nem tér, és vissza nem fizeti azt a tetemes kölcsönt, amelyet a franciaországi útja finanszírozására vett fel.

„Nem vagyok én olyan, aki szeret kitűnni” – hárította el.

„Azért így is küldetek át néhányat. Marie kisasszonynak talán örömére válna valami új. Vagyis inkább régi. Elég régiek, az igaz, de ha kell, nyugodtan igazítsák át őket. Mostanában éppen a padlásokat rendezem; annyi minden hever ott évek óta, és nem akarom, hogy veszendőbe menjen!” – Yates kisasszony felemelte a kezét, amikor Estelle tiltakozni kezdett. „Nem, ellenvetést nem akarok hallani. Ugyan kinek adnám őket? Tudja jól, Arthurnak és nekem alig maradt már családunk, csak Arthur unokája, akinek nincs felesége, és úgy látszik, esze ágában sincs nősülni. Szeretném, ha maga és a nővérei kapnák meg őket.”

Az ilyen makacs idős hölggyel nem lehetett vitatkozni, különösen, amikor a szemében valósággal makacs fény villant. Estelle kegyesen, és hálásan megadta magát. Olyan csodálatos volna új ruhát kapni, még ha a szabását teljesen át is kell alakítania.

Néhány további hajtűvel, hogy rendesen feltűzhesse a haját, Estelle és Yates kisasszony hamarosan már olyan állapotban voltak, hogy a szalonba mehessenek.

Lord Ferndale a lobogó tűz mellett várta őket.

„Baxter kisasszony, kedvesem” – tárta szét a karját ölelésre.

Valóban inkább családtagok, mint vevők – gondolta Estelle, miközben átölelte drága barátját, és csókot nyomott ráncos orcájára.

„Jó hírt hoztam, nálam van a könyv, amelyet kívánt!” – mondta sugárzó arccal, miközben kinyitotta a táskáját, és átnyújtotta a csomagot.

Lord Ferndale lehántotta róla az olajvásznat, és elakadt a lélegzete, amikor feltárult előtte a benne rejlő becses kötet. Gyorsan az ablakhoz lépett, hogy jobb fényben szemlélhesse meg, az üres burkolatot pedig egy kis asztalra tette. Estelle-t rémülettel töltötte el, hogy a nyirkos olajvászon ilyen hanyagul került a drága rózsafára; sietve felkapta, és újra összehajtotta.

„Ó, igen” – mondta lord Ferndale, miközben felnyitotta a kötetet, és elolvasta a címlapot. „The Collected Works of Philo Judæus, ráadásul pompás kötésben! Jóságos ég” – sóhajtotta elragadtatva, ahogy fellapozta az első néhány oldalt, és megcsodálta a gyönyörűen színezett, kézzel rajzolt illusztrációkat. „El sem hiszem, hogy a saját kezemben tartom.”

„Örülök, hogy végre az ön kezében van” – mondta Estelle boldogan mosolyogva, miközben az idős úr arcán felragyogó örömöt figyelte.

Volt valami varázslatos abban, amikor az ember rátalált arra a könyvre, amely egy vevő lelkéhez illett. És egy olyan öreg léleknek, mint lord Ferndale, jó sokra volt szüksége belőlük.

„Maga egy csoda” – mondta az úr, miközben gondosan lapozott, és átfutotta a szöveget. „Hogyan a csudába jutott ehhez hozzá?”

„Ezért apámnak tartozik köszönettel. Ma reggel érkezett egy láda Franciaországból, és ez abban volt. Amilyen gyorsan csak tudtam, elhoztam, mert tudtam, hogy már jó ideje vágyik rá.”

„Ezt meg kell ünnepelnünk, maradjon itt teára.”

Lord Ferndale hihetetlenül kedvesen ajánlotta fel ezt, és Estelle bizony erősen csábult is rá, különösen mert tudta, milyen kiválóan főz a szakácsa. „Igazán vissza kellene indulnom” – mondta, miközben arra gondolt, hogy talán mégis maradhatna egyetlen csésze teára, és talán egy-két süteményre is. „Maga és Yates kisasszony már így is annyit tettek értem, van száraz ruhám, és az eső is csakhamar eláll.”

Mintha csak gúnyt akarna űzni a szavaiból, az ég még komorabban beborult, és újra rákezdett az eső.

Egy férfi haladt el a szalon nyitott ajtajai előtt. Már majdnem eltűnt szem elől, amikor megtorpant, majd visszalépett párat.

Bámult befelé a szobába.

Egyenesen Estelle-re.

„Ön az?” – kérdezte.

Estelle-ből egyszeriben kiszökött minden jó modor. „Ó, ne! Csak nem ön!”

FEJEZET 2

Vacsora négy személyre

A „Honnan ismerik egymást?” kérdés már ott volt Estelle ajkán, amikor ugyanabban a pillanatban hangosan is elhangzott – egyszerre lord Ferndale és az aranyhajú úriember szájából, aki még ma reggel járt a Baxter’s Fine Books könyvesboltban.

Attól a bosszantóan vidám és jóképű férfitól, aki ennek ellenére majdnem kétségbe ejtette.

Yates kisasszony eközben különös kis hangot adott ki, és így szólt:

„Milyen mulatságos.”

Mivel ez az ő háza volt, Estelle lord Ferndale felé fordult, idegei pattanásig feszülve. Ez a váratlan találkozás teljesen kizökkentette egyensúlyából.

A jól öltözött, aranyhajú, napbarnított bőrű férfi belépett a társalgóba, kíváncsi kék tekintetét Estelle-re szegezve.

Estelle-t teljesen indokolatlanul forróság öntötte el.

Lord Ferndale megszólalt:

„A legjobb lesz, ha bemutatom önöket. Estelle Baxter kisasszony, az unokám, a tekintetes Felix Yates úr.”

„Ó!” – mondta Estelle, és rövid pukedlit eresztett meg a férfi felé, akiről most már rájött, hogy ma reggel meglehetősen kurtán beszélt vele. „Örvendek, hogy megismerhetem, Yates úr.”

Nos, legalább abban igaza volt, hogy gazdag. Amióta a könyvesboltot vezette, számtalan emberrel találkozott már. Akik rendelést adtak le, készséggel meg is mondták a nevüket. Ha ez a férfi ma reggel rendelt volna tőlük valamit, talán összekapcsolta volna a vezetékneveket, és rájött volna, hogy a Ferndale családhoz tartozik. De mivel nem így történt, nem jött rá.

Mindketten egymásra néztek, és egyszerre mondták:

„A könyv!”

Estelle a kezébe fojtott egy kuncogást, aztán lord Ferndale felé fordult.

Lord Ferndale láthatóan nem értette a dolgot.

Estelle megmagyarázta:

„Ez a fiatalember éppen ma reggel járt a könyvesboltban, és éppen akkor érkezett meg édesapám ládája a kontinensről!”

„Nagypapa, be kell vallanom, hogy éppen ma reggel alaposan Baxter kisasszony terhére voltam a boltjában. Elragadó hely, és volt ott egy könyv, amelyet feltétlenül meg kellett szereznem.”

„Hadd találjam ki.” – Lord Ferndale felmutatta új szerzeményét. – „Ezt?”

„Éppen azt!”

Yates kisasszony Estelle mellé suhant, és a fülébe súgta:

„Úgy szeretem az efféle kis bonyodalmakat!”

„Nem volt hajlandó eladni nekem” – mondta az aranyhajú férfi, akiről Estelle immár tudta, hogy Felix Yates. „A háromszorosát is kínáltam érte, és meg sem rezzent!”

„Igazán kegyes” – felelte Estelle, noha nagyon is jól tudta, hogy megtorpant egy pillanatra az ajánlat hallatán, még ha csak egy szívdobbanásnyi időre is. A pénz jelen pillanatban igen sok gondot megoldott volna.

Lord Ferndale parancsoló pillantást vetett az unokájára, és így szólt:

„Tudtad, mennyi volt az ára, mielőtt a háromszorosát ajánlottad?”

Most Estelle elpirult, és a padlóra szegezte a tekintetét. Meglehetősen illetlen dolog volt mások előtt az árakról beszélni, még akkor is, ha mindez lord Ferndale saját családi körében történt.

„Nem tudtam!” – mondta Yates úr vidáman.

„Akkor annál jobb, hogy visszautasított téged, mert különben hozzám kellett volna fordulnod kölcsönért!”

Yates kisasszony odasúgta Estelle-nek:

„Kártyáznak?”

„Még nem” – felelte Estelle halkan, úgy, hogy csak Yates kisasszony hallja.

Igen mulatságos találkozás volt, és Estelle meglepetésére kifejezetten élvezte.

Az ifjabb Yates úr ekkor így szólt:

„Egy hajszálon múlt!”

A két úr ezen összenevetett, aztán lord Ferndale megkérdezte az unokájától:

„Mondd csak, te megvennél egy ilyen könyvet?”

„Hogy önnek adjam, természetesen!” – felelte, majd jóízűen felnevetett. „Tudtam, hogy tetszeni fog önnek. És igazam is volt!”

Legalább van humora – gondolta Estelle. Sőt még saját magán is képes nevetni, amire az ő ismeretségi körében a legtöbb úriember feltűnően képtelen volt.

„Végül is minden a lehető legjobban alakult” – mondta erre lord Ferndale. „Noha, ha Baxter kisasszony elfogadta volna az ajánlatodat, háromszor annyi pénze volna, én pedig ugyanúgy megkaptam volna a könyvet. Úgyhogy azt hiszem, szép summa jár Baxter kisasszonynak tőled.”

Estelle felkapta a fejét a beszélgetés váratlan fordulatára. Honnan tudhatná lord Ferndale, mekkora adósságban úsznak?

„Csak óvatosan” – mondta Yates úr, s hirtelen rémülten nézett rá.

Estelle most már kissé megsajnálta. A család feje bizonyára csak tréfálkozik? Hiszen a könyv áráról már így is megfelelően megállapodtak.

Pedig a háromszoros összeg igen sokat segített volna.

„Valóban vissza kellene indulnom” – mondta újra, abban reménykedve, hogy lord Ferndale felajánlja neki a hintóját a hazafelé útra. Még ha a Somerset Valley Four elég megbízható is volna ahhoz, hogy hazavigye, megint bőrig ázna, ha kívül utazna.

„Sajnos az időjárás sem kedvez önnek, akárcsak a birtokomnak” – mondta lord Ferndale, Estellére és Yates úrra pillantva. „A hintóm a kerékgyártónál van javításon, odakint pedig szakad az eső. Legalább tartson velünk egy étkezésre, amíg eláll?”

„Igen, maradjon csak vacsorára” – biztatta Yates kisasszony.

Estelle habozott, de nyár közepe volt, s kilenc óra utánig világos marad. Bőven lesz ideje utána hazaérni. Tudta, hogy a Ferndale háztartásában vidéki szokás szerint élnek, és korán vacsoráznak. Volt még egy oka is, hogy elfogadja: ha itt vacsorázik, otthon több étel jut a testvéreinek.

Ez a gondolat döntötte el a dolgot, s ő kedves mosollyal felelt. „Ez igazán nagyvonalú öntől, lord Ferndale, Yates kisasszony. Örömmel vacsorázom önökkel.”

„Pompás!” lord Ferndale melegen rámosolygott. „Most pedig jöjjön csak be a könyvtárba. Szert tettem néhány könyvre, amelyeknek a kötése igencsak hitványul fest; gondolja, hogy a testvére ráérne újrakötni őket nekem?”

„Biztos vagyok benne, hogy Louise tud majd rá időt szakítani” – mondta Estelle, és lord Ferndale után indult a könyvtárba, arra gondolva, hogy még ha Louise el is volna foglalva, lord Ferndale mély erszényét ismerve bizonyosan szakítana rá időt.

„A testvére könyvkötő, ugye?” – szólalt meg mögötte egy hang, Estelle pedig meglepetten és kissé bosszúsan vette észre, hogy Felix Yates is utánuk jött. Mint egy lelkes kölyökkutya.

„Mindannyiunknak megvan a maga tehetsége” – felelte Estelle kurtán.

„És az öné?”

Milyen merész kérdés! Meglepődve fordult felé.

„A nehéz vevők kézben tartása” – felelte helyette lord Ferndale, mire Estelle alig tudta visszanyelni a nevetést. „Baxter kisasszony igen rátermett fiatal hölgy, és ezt a legnagyobb dicséretnek szánom.” Aztán az unokájához fordult, és kijelentette: „El kellene venned feleségül, Felix.”

Estelle félrenyelt, s nem tudta, kire nézzen, vagy hová legyen, miközben lord Ferndale szemlátomást úgy döntött, saját kezébe veszi az ő és az unokája közti házasságközvetítést.

Milyen képtelen gondolat!

Rendes körülmények között a könyvtár megnyugtatta volna Estelle-t, most azonban pattanásig feszültek az idegei, miközben lord Ferndale továbbra is a saját terepének előnyét élvezte. „Ez a fiatal Felix itt az egyetlen örökösöm. Azért hívattam haza, mert ideje megállapodnia” – mondta. „Akárkit vesz is feleségül, az örökölni fogja ezt a pompás könyvtárat, és egy napon Ferndale bárónéja lesz. „Hogy tetszik ez, Baxter kisasszony?”

Forróság öntötte el Estelle nyakát attól, hogy lord Ferndale ilyen kendőzetlenül beszélt a jövőjükről, mintha már döntött is volna felőle. Hiszen alig találkoztak, és bár Felix meglehetősen jóképű volt, semmit sem tudott róla. Udvariasan köhintett egyet zárt öklébe, és nem válaszolt.

„Ne törődjék vele” – vágott közbe Yates úr, aki láthatóan éppoly őrült ötletnek találta ezt, mint ő.

Amit eddig Yates úrról tudott, ahhoz most azt is hozzátehette, hogy van józan esze, mert ez igazán józan reakció volt egy nagyapa esztelen kijelentéseire.

Yates kisasszony is közbeszólt, és gyengéden oldalba bökte Estelle-t. „Korábban már említette, hogy a könyvtár a kedvenc szobája.”

Ó, ne, most már Yates kisasszony is beszáll ebbe? Ez a kedves hölgy nem gondolhatja komolyan; ennek tréfának kell lennie. Csintalan gondolat suhant át Estelle fején, ahogy meglátta a jóképű Yates úr arcán az egyre növekvő rémületet. Ráférne a fiatal ficsúrra, hogy egy-két fokkal lejjebb adják az orrát. „Nos, egy könyvtárat bizony örömmel örökölnék” – mondta, szándékosan hallgatva arról, milyen érzései volnának a bárónéi cím iránt.

Felix nem emlékezett, mikor érezte magát utoljára ennyire kínosan feszengve. Nagyapja kérleléseit rendszerint könnyedén elhárította, most azonban nem talált egyetlen szellemes visszavágást sem, amikor meglátta, mennyire irtózik Baxter kisasszony már pusztán a vele való házasság gondolatától is.

Még Ferndale könyvtárának csábítása sem enyhítette ezt. Tett ugyan egy csipkelődő megjegyzést, de Felix nem kerülte el azt a pillanatnyi, ösztönös elutasítást, amely átsuhant az arcán, amikor nagyapja előállt a javaslattal.

Miért ne akarna hozzámenni? Talán várakozott valahol a háttérben egy kedvezőbb kérő? Félrebillentett fejjel töprengett a talányon. Kétségkívül úri kisasszonynak látszott, beszéde is a művelt felsőbb osztályokat idézte, de egy könyvesboltban dolgozott! Messze állt az arisztokrata családok leányaitól, akiket nagyapja rendszerint elébe terelgetett, s akik közül a legtöbben csaknem örömmel vetették volna magukat a lába elé.

Felixet igencsak foglalkoztatta, hogy Baxter kisasszony ilyen nyilvánvaló rémülettel fogadta már egy olyan házasság puszta gondolatát is, amely kétségtelenül hatalmas társadalmi emelkedést jelentett volna számára.

Azt hitte, kifogástalanul fest, és kitűnő partinak számít. De talán mint leendő férj mégsem volt valami kívánatos?

Ez igazán összezavarta, és megbántotta. Hátrébb lépett, hogy kikerüljön nagyapja látóteréből, és ne legyen további élcelődések célpontja. Ő… hogy is mondták? Valóságos főnyeremény? Valami ilyesmi. A hölgyek elájultak a jelenlétében, vagy legalábbis úgy tettek. A becsületemre, ez a nő igazán értett hozzá, hogyan tiporja össze egy férfi hiúságát.

Nagyapja több javításra szoruló könyvet is Baxter kisasszony elé tett. Némelyik csak enyhén sérült volt, mások már-már széthullottak. Legalább a beszélgetés biztonságosan visszakanyarodott a könyvekhez a házasságközvetítés helyett, így Felix csendben eltöprenghetett az előtte álló különös ifjú hölgyön.

Csinos volt, kellemes hanggal, és bizonyára igen eszes, ha annyit tudott a könyvekről, mint a nagyapja. Egy vállalkozást vezetett, ami valóban ritkaságszámba ment. Minél tovább figyelte, annál inkább azon tűnődött, miért ült ki az arcára ekkora ellenérzés a gondolatra, hogy a felesége legyen.