„Elragadóan eszement.”

The New York Times Book Review

„Friss és hátborzongató bemutatkozó regény… A pszichológiai thriller és a természetfeletti horror eszes keveréke.”

Kirkus Reviews

„Idegfeszítő bemutatkozás… Alex Michaelides rajongóinak mindenképpen ajánljuk.”

Publishers Weekly

„DeWitt összefűzi a cselekményt az egzisztenciális horrorral, a regény hátborzongató fenyegetése kísérteni fogja az olvasókat. Alex Michaelides és Zoje Stage rajongói imádni fogják.”

Booklist

„A beteg fokozatosan felépülő, horrorisztikus cselekménye folyamatos borzongással fogja magával ragadni az olvasókat.”

New York Journal of Books

„Lenyűgöző bemutatkozás! A beteg egy feszültséggel teli, letehetetlen regény, ami magával fogja ragadni F. Paul Wilson, Sarah Pinborough és Alex Michaelides rajongóit.”

Brian Keene, World Horror Grandmaster-díjas író

„Ebben a regényben alattomos gonoszság ólálkodik. Egyetlen nap alatt befaltam, és a befejezés a mai napig üldöz.”

F. Paul Wilson

„A beteg lebilincselő és ijesztő olvasmány.

Úgy támad az emberre, mint a szörnyeteg az ágy alól.”

Reed Farrel Coleman

Jasper DeWitt: The Patient

Copyright © 2020 by Jasper DeWitt, LLC

Hungarian translation © Bosnyák Edit, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jasper DeWitt: The Patient

Houghton Mifflin Harcourt, New York, 2020

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-963-419-915-1 (epub)

ISBN: 978-963-419-916-8 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Műfaj: horror

Roynak, aki megtanított arra,
hogy a legjobbat lássam meg magamban,
ne pedig a legrosszabbat abból,
amit mások képzelnek rólam.

A következő kézirat több részletben jelent meg „Ezért akartam otthagyni az egészségügyet” címszó alatt az MDconfessions.com-on, ami a szakdolgozók fóruma volt, és 2012-ben megszűnt. Az egyik barátom, aki 2011-ben végzett a Yale-en, és érdeklődik az orvostudomány iránt, kíváncsiságból archiválta, és volt olyan kedves, hogy megosztotta velem, mert tudja, hogy érdekelnek az igaznak tűnő horrortörténetek. Amint látni fogják, az eredeti szerző álnevet használt, és nem sikerült kiderítenem sem az ő, sem a többi szereplő valódi személyazonosságát. Láthatóan sok olyan részletet megváltoztatott, amelyek az azonosítást lehetővé tennék, pontosan azért, hogy senki se bukkanhasson a nyomukra.

2008. MÁRCIUS 13.

Azért írom le ezeket, mert pillanatnyilag nem tudom eldönteni, hogy egy szörnyű titok birtokába jutottam, vagy esetleg elment az eszem, ami etikai és anyagi szempontból is a káromra válna, mivel gyakorló pszichiáter vagyok. Viszont mivel képtelen vagyok elhinni, hogy megőrültem, közzéteszem a történetet a fórumon, mert rajtatok kívül valószínűleg a világon senki nem lenne hajlandó még csak elgondolkodni sem azon, hogy hitelt adjon-e neki. A magam részéről úgy érzem, tartozom ezzel az emberiségnek.

Mielőtt belekezdek, hadd mondjam el, hogy a helyek és szereplők neve nem felel meg pontosan a valóságnak, mert szükségem van az állásomra, és nem engedhetem meg magamnak, hogy az egészségügy és az elmegyógyászat feketelistájára kerüljek mint olyan orvos, akiről köztudott, világgá kürtöli a páciensei titkait, függetlenül attól, hogy mennyire különleges az adott eset. Az itt leírt események valóban megtörténtek, de álneveket használtam, hogy megóvjam a karrieremet, és az olvasóimat se sodorjam veszélybe.

Az a néhány tény, amit nyilvánosságra hozhatok, a következő: a történtek a 2000-es évek elején estek meg az USA-ban, egy állami kórházban. A menyasszonyom, Jocelyn rendkívül intelligens, végtelenül lelkiismeretes, lélegzetelállítóan gyönyörű nő, és jómódú családból származik. Elnyerte a Shakespeare-ösztöndíjat, és akkoriban írta a doktoriját a Lear király női szereplőiről. A disszertáció miatt, és mivel szerettem volna a közelében lenni, úgy döntöttem, hogy egy connecticuti kórházban keresek állást.

New England talán legjobb orvosi egyetemére jártam, és rezidensként is abban a régióban dolgoztam az egyik legnevesebb és legszigorúbb kórházban, ezért a mentoraim értetlenül álltak a szakmai döntésem előtt. Az ismeretlen és alulfinanszírozott kórházakat nem azoknak az orvosoknak találták ki, akiknek a diplomáján az áll: Lux et Veritas,[1] és főleg nem azoknak, akik hozzám hasonlóan diákként és rezidensként egyaránt kiváló teljesítményt nyújtottak, hanem az egyszerű, porfészekből származó halandóknak.

Engem azonban tökéletesen hidegen hagyott az efféle szakmai felsőbbrendűség. Gyerekkoromban megismerkedtem az egészségügyi rendszer elmegyógyászati szegmensének mélyebb bugyraival, miután az anyám kórházba került paranoid skizofréniával, ezért elsősorban az motivált, hogy megjavítsam az orvoslás meghibásodott részeit, nem pedig az, hogy beletelepedjek a kényelmesen működő felsőbb rétegeibe.

De a legrosszabb kórházba is csak ajánlásokkal kerülhettem be, ami azt jelentette, hogy a tanszék előítéletei is szerepet játszanak majd a döntésemben. Az egyik mogorva orvos, akit felkerestem, ismerte a közeli állami kórház orvosigazgatóját, együtt jártak egyetemre. Azt mondta, ha ez a kiváló doktornő lesz a főnököm, akkor legalább nem alakulnak ki rossz berögződéseim, és talán a mindkettőnkre jellemző „túlzott önzetlenség” miatt jól kijövünk majd egymással. Én készségesen bólogattam, részben azért, hogy megkapjam a referenciát, részben mert a professzor által ajánlott, jelentéktelen kórház – Connecticut Állami Elmegyógyintézet néven fogom emlegetni – tökéletesen megfelelt az elvárásaimnak, ugyanis ez volt az egyik legalulfinanszírozottabb és legszerencsétlenebb egészségügyi intézmény az államban.

Tudományos beállítottságom miatt nem szokásom emberi tulajdonságokkal felruházni a természeti jelenségeket, mégis olyan érzésem volt, mintha maga az atmoszféra igyekezett volna figyelmeztetni a kórházba vezető első utamon, amikor az állásinterjúra mentem. Aki járt már tavasszal New Englandben, tudja, hogy az időjárás gyakran minden előzetes figyelmeztetés nélkül elromlik, mert – és itt elnézést kérek Forrest Gumptól – New England klímája olyan, mint egy doboz szar: mindegy, mit markolunk ki belőle, mindenképpen büdös lesz.

Az a nap viszont még a szokásosnál is rosszabb volt. A szél üvöltött a fák ágai között, és felbőszült bika módjára lökdöste az autót. Az eső hangosan verte a szélvédőt. Az út, amelyet csak félig láttam az ablaktörlőtől, úgy nézett ki, mint a pokolba vezető, fekete ösvény. Csak a sárga burkolati jelek és a többi autó alapján tudtam tájékozódni, noha az utasaik inkább tűntek kísérteteknek, mint embereknek a végtelennek látszó, nedves és szürke térben. A köd fenyegető indáival fojtogatta a levegőt, és rákúszott az aszfaltra, amitől az országút még magányosabbnak és veszélyesebbnek tűnt.

Amint felbukkant a ködből a kijáratot jelző tábla, lekanyarodtam, és az első labirintusszerű, gyászos ködbe fulladt mellékúton elindultam felfelé. Ha nem nyomtattam volna ki az útvonalat a megbízható MapQuestről, valószínűleg órákon keresztül bolyongtam volna a kórházhoz vezető, lustán kanyargó, hegyi utakon, amelyek összezavarták és valósággal kinevették a sofőrt.

A baljóslatú út után még rosszabb előérzetem támadt, amikor a parkolóba bekanyarodva először pillantottam meg a Connecticut Állami Elmegyógyintézetet. Diplomatikusan fogalmazva erőteljes és kellemetlen benyomást tett rám. Köztudottan alulfinanszírozott intézmény létére hatalmas komplexum volt, és a valaha büszke, az idők során azonban teljesen elhanyagolt helyek jellegzetes hanyatlása áradt belőle. Ahogy elhaladtam az üresen álló és bedeszkázott romok előtt, amelyekben régen bizonyára osztályok működtek – némelyik kifakult és omladozó téglákból állt, mások repedezett és borostyánnal befutott homokkőből –, el sem tudtam képzelni, hogy ezekben a rothadó monumentumot alkotó, kísérteties kriptákban valaha dolgozhatott bárki is, életvitelszerű itt-tartózkodásról nem is beszélve.

A létesítmény közepén tornyosult balsorsú kistestvérei fölé az egyetlen építmény, amelynek sikerült túlélnie a támogatásmegvonásokat: a kórház főépülete. A hatalmas vörös téglarakás viszonylag jó állapota ellenére sem úgy festett, mint ami azért épült, hogy elűzze a tudat árnyképeit. A szabályos derékszögek sokasága a szögletes és rácsos ablakokkal olyan benyomást keltett, mintha kifejezetten úgy tervezték volna meg, hogy még több árnyékot vessen, és felerősítse a kétségbeesést. Az egyetlen díszt a bejárathoz vezető, masszív, fehér lépcső jelentette, de az is inkább úgy nézett ki, mint amit kihipóztak, nem pedig lefestettek. Miközben a létesítményt bámultam, szinte az orromban éreztem a fertőtlenítőszerek szagát. Azóta sem láttam olyan épületet, amelyik ennyire tökéletesen megtestesítette volna az önkényesen kierőszakolt épelméjűség szigorú és rideg vonalait.

A belseje érdekes módon rendkívül tiszta és jó állapotú volt, ugyanakkor színtelen és barátságtalan. Az unott arcú recepcióstól megtudtam, hogy az orvosigazgató irodája a legfelső emeleten található. A halkan zúgó lift egy hirtelen és váratlan rándulással megállt az elsőn, és miközben az ajtó lassan kinyílt, felkészültem utastársamra. Három ápolónőt láttam, egy kerekes hordágyat álltak körbe, amelyen egy férfi feküdt. Le volt szíjazva, de látszott rajta, hogy nem beteg, mert a segédápolók egyenruháját viselte. És üvöltött.

– Engedjenek el! – ordította. – Még nem végeztem vele!

Két ápolónő betolta a hordágyat a liftbe, majd belépett a harmadik, aki idősebb volt a többieknél, sötét haját nevetségesen szigorú kontyba tűzve viselte, és megnyomta a második emelet gombját.

– Drága jó Graham – kotyogta enyhe ír akcentussal. – Ez már a harmadik alkalom ebben a hónapban. Hát nem megmondtuk magának, hogy ne menjen be abba a szobába?

Ezt végignézve naivan úgy gondoltam, hogy a kórháznak valóban nagy szüksége van a tudásomra és a munkámra. Éppen ezért nem lepődtem meg, amikor azonnal felajánlották az állást, habár dr. G., az intézmény orvosigazgatója alaposan megizzasztott az interjún.

Bizonyára ti is tudjátok, hogy elmegyógyintézetben dolgozni egyszerre elkeserítő és lenyűgöző, különösen egy munkaerőhiánnyal küszködő intézményben. A betegeink többsége rövid időt tölt nálunk, vagy járóbeteg, többnyire drogfüggőség, hangulatváltozás, depresszió, szorongás, skizofrénia, pszichózis vagy táplálkozási zavar miatt kerülnek hozzánk. Állami intézményként mindenkinek segítenünk kell, aki belép az ajtón. Ezeket az embereket jellemzően ide-oda dobálta a rendszer, tanácstalanok, és nincs pénzük. A mentális egészségügyben bekövetkezett politikai és gazdasági változások következtében csak kis méretű osztályt tartunk fenn a hosszadalmas kezelést igénylők számára, mert a betegbiztosítók többsége nem fizeti ki ezeket a kezeléseket, ezért elsősorban magán- és gondnokság alá helyezett betegek fekszenek ott.

Az efféle osztályok falai között szinte komikus világnézetű emberekkel lehet találkozni, csakhogy ezek a világnézetek rengeteg szenvedést okoznak. Akadt például olyan betegem, aki kétségbeesetten igyekezett meggyőzni arról, hogy az egyik jó hírű egyetem elsőévesei klubot alapítottak, egy kimondhatatlan nevű, emberevő szörnyeteget tartanak bezárva valamelyik helyi étterem pincéjében, és megetették a szörnyeteggel a szeretőjét. Ez a férfi valójában idegösszeomlást kapott, és ő maga gyilkolta meg a szeretőjét. A másik betegem biztosra vette, hogy egy rajzfilmfigura beleszeretett, és azért került be hozzánk, mert zaklatta a karakter megalkotóját, így a rendőrség letartóztatta. Az első hónapokban kénytelen voltam megtanulni, hogy a téveszmés betegeket nem lehet szembesíteni a valósággal, mert az nem segít rajtuk, csak feldühíti őket.

Ezenkívül feküdt még nálunk három idős férfi, akik Jézusnak hitték magukat, és valahányszor egy légtérbe kerültek, üvöltöztek egymással. Az egyik teológiát tanított a papneveldében, és rendszeresen Aquinói Szent Tamás-idézeteket vágott a többiek fejéhez, mintha ezzel hitelesen bizonyíthatná, hogy ő a Megváltó. Tényleg vicces lett volna, ha nem lett volna olyan lehangolóan reménytelen a helyzetük.

De még az ilyen betegeket ápoló kórházaknak is van legalább egy olyan lakója, aki még onnan is kirí a furcsaságával. Ezekről az emberekről már lemondtak az orvosok, és még a legtapasztaltabb személyzet is nagy ívben elkerüli őket. Ezek a betegek nyilvánvalóan őrültek, de senki sem tudja, mitől váltak azzá. Azt viszont mindenki tudja, hogy az őrületbe kergetik azokat, akik megpróbálják kideríteni.

A mi betegünk kimondottan furcsa volt. Először is azért, mert gyerekkorában került be az osztályra, és érdekes módon harminc éven keresztül ott is maradt, jóllehet egy orvosnak sem sikerült diagnosztizálnia. Volt neve, de nekem azt mondták, hogy az egész kórházban senki sem emlékszik rá, mert annyira reménytelen esetnek számított, hogy el sem olvasták az aktáját, és mindenki „Joe”-ként emlegette.

Joe-val senki sem beszélt, sohasem hagyta el a szobáját, nem járt csoportterápiára, nem mentek be hozzá a pszichiáterek, és mindenkinek azt tanácsolták, hogy tartsa magát távol tőle. Az emberekkel való érintkezés – az orvosokat is beleértve – látszólag csak rontott az állapotán. Kizárólag a segédápolók jártak be hozzá rendszeresen, lecserélték az ágyneműjét, bevitték neki az ételt, és kihozták az edényeket, valamint az ápolónők, akik ellenőrizték, hogy bevette-e a gyógyszereit. Ezek a látogatások általában kísérteties csöndben zajlottak le, és a személyzet tagjai úgy néztek ki utána, mintha legszívesebben elpusztítanák egy itallerakat teljes raktárkészletét. Később megtudtam, hogy a Graham nevű segédápoló, akit hordágyhoz szíjazva toltak be a liftbe, azon a napon Joe-hoz volt beosztva. A kórház legfrissebb pszichiátereként hozzáfértem a beteg adatlapjához, ami a gyógyszeres kezelést is tartalmazta, de kevés információt találtam benne. A meglepően vékony akta legkorábbi bejegyzése egy évvel azelőtti volt, és csak az derült ki belőle, hogy közepesen erős antidepresszánsokat és nyugtatókat kapott. Mégis az volt a legfurcsább, hogy a számomra hozzáférhető kórlapon is csak a rövid és velős „Joe” szerepelt az igazi neve helyett.

Mivel fiatal és ambiciózus orvos voltam, kiváló diplomával és kevés szerénységgel, lenyűgözőnek találtam ezt a titokzatos beteget, és amint tudomást szereztem róla, elhatároztam, hogy én leszek az, aki meggyógyítja. Eleinte félig tréfálkozva beszéltem erről, és mindenki kötelességtudóan kinevetett fiatalos lelkesedésem miatt.

Volt azonban egy nővér, akinek őszintén bevallottam, hogy komolyan gondolom. Mégpedig annak, akit a Graham nevű segédápoló hordágya mellett láttam. Az iránta és a családja iránt való tiszteletből Nessie-nek fogom nevezni, és ez a történet valójában vele kezdődik el.

Elmondok pár dolgot Nessie-ről, és azt is elmondom, hogy miért éppen neki vallottam be, mi a szándékom. Az 1970-es években vándorolt be Írországból frissen végzett ápolónőként, és azóta ebben a kórházban dolgozott. Gyakorlatilag ő volt az ápolási igazgató, és csak nappal dolgozott, de úgy tűnt, hogy mindig kéznél van, azért az embernek olyan érzése volt, mintha ott lakott volna.

Rengeteget segített nekem, ahogyan a többi orvosnak és terapeutának is, mert szigorú rendet tartott az ápolónők, a segédápolók, sőt a takarítók között is, és minden problémára tudta a megoldást. Ha egy dühöngő beteget kellett megnyugtatni, azonnal ott termett. Fekete haját, ami kezdett megfakulni, mindig szigorú kontyba tűzve viselte, az arca kissé beesett, zöld szeme viszont értelmesen csillogott. Ha valamelyik beteg nem akarta bevenni a gyógyszerét, azonnal megjelent, és furfangosan rábeszélte az illetőt, mint egy gyereket. Ha az intézet egyik alkalmazottja váratlan esemény miatt nem tudott bejönni dolgozni, Nessie ugrott be helyette. És biztosra veszem, hogy ha a kórház leégett volna, akkor is ő magyarázta volna el az építésznek, hogyan kell újra felépíteni, hogy pontosan olyan legyen, amilyen volt.

Ezért aztán ha az ember ki akarta deríteni, hogy működnek a dolgok, vagy tanácsra szorult bármiben, Nessie-t kereste fel. Ez már önmagában is elegendő indokot szolgáltatott arra, hogy hozzá forduljak meglehetősen naiv tervemmel, arról nem is beszélve, hogy ő felügyelte Joe gyógyszerezését, tehát viszonylag rendszeresen találkozott vele.

Csak halványan emlékszem arra a beszélgetésre. Nessie a kórház étkezőjében ült, és papír kávéspoharat szorongatott meglepően erős kezében. Azonnal láttam rajta, hogy jó a kedve, mert le volt engedve a haja, ugyanis az ő esetében az a szabály érvényesült, hogy minél feszültebb, annál szorosabb kontyot visel. A leengedett haj azt jelentette, hogy rendkívül nyugodt.

Én is töltöttem magamnak kávét, és leültem vele szembe. Amikor észrevett, elmosolyodott, ami szintén ritkaságnak számított, és félrebillentette a fejét.

– Helló, Parker! Hogy érzi magát a mi csodagyerekünk?

Az enyhe ír akcentus még megnyugtatóbbá tette a hangját.

– Azt hiszem, öngyilkos hangulatban vagyok – feleltem mosolyogva.

– Ó, egek! – mondta gúnyos aggodalommal. – Szerezzek magának antidepresszánst?

– Nem, nem erről van szó. – Elnevettem magam. – Az öngyilkos hangulatot úgy értettem, hogy olyasmit tervezek, amit mindenki más ostobaságnak gondolna.

– És mivel ostobaság, az osztály legöregebb bolondjához fordult, igaz? Értem már.

– Szó sincs róla!

– Tudom, fiú. Ne kakálja tele a nadrágját! – Megnyugtatóan legyintett. – Miféle hajmeresztő mutatványra készül?

Bizalmasan közelebb hajoltam hozzá, és drámai szünetet tartottam.

– Ki akarom próbálni a terápiás kezelést Joe-val – feleltem végül.

Nessie is közelebb hajolt hozzám, hogy jobban hallja, amit mondok, de hirtelen felegyenesedett, mint akit megcsípett egy darázs. A pohara a földre esett, a kávé szétloccsant a padlón, és ösztönösen karba tette a kezét.

– Jézusom! – nyögte halkan. – Ezzel ne viccelődjön, maga idióta! Az anyja nem tanította meg rá, hogy nem szabad idős hölgyeket ijesztgetni?

– Nem viccelek, Nessie – válaszoltam. – Komolyan beszélek.

– De igen, viccel, és ebben a témában nem is tehet mást.

Zöld szeme életre kelt, és dühösen csillogott. Úgy nézett ki, mint egy farkas, amelyik az imént mentette ki a kölykét a veszélyből. Óvatosan megfogtam a karját.

– Sajnálom, Nessie. Nem akartam megijeszteni.

A tekintete ellágyult, de az arckifejezése mogorva maradt. A kezemre tette a kezét.

– Nem a maga hibája, fiam – mondta, és az arcáról kezdett eltűnni a félelem. – De fogalma sincs, miről beszél, és az lesz a legjobb, ha nem is tudja meg soha.

– Miért? – kérdeztem halkan. – Mi baja van Joe-nak? – Miután nem kaptam választ, hozzátettem: – Maga is tudja, milyen okosnak képzelem magam, és nem szeretem a megoldatlan rejtélyeket.

– Arról én nem tehetek – felelte kimérten, és megint szigorú lett a tekintete. – De mivel le akarom beszélni róla, elmondom, miért. Minden egyes alkalommal, amikor be kell vinnem a gyógyszereket Joe szobájába, megfordul a fejemben, hogy talán az lenne a legjobb, ha befeküdnék az egyik osztályra, mert akkor nem kellene újra megtennem. Néha olyan szörnyű rémálmok gyötörnek, hogy alig tudok aludni. Higgye el nekem, Parker, ha tényleg olyan okos, amilyennek képzeli magát, akkor nem megy a közelébe. Különben maga is be fog kerülni mellé, és annak senki sem örülne.

Bárcsak kijelenthetném, hogy a szavai süket fülekre találtak! De az az igazság, hogy ezek után még kíváncsibb lettem, persze egyetlen alkalmazottnak sem beszéltem arról, hogy meg akarom gyógyítani a titokzatos beteget. Ráadásul eggyel több okom lett arra, hogy megtegyem, mert úgy megszabadíthattam volna az ápolóit életük legnagyobb szenvedésétől. Meg kellett szereznem az aktáját, és ki kellett derítenem, hogy fel tudok-e állítani egy diagnózist.

Biztosan megfordult a fejetekben a kérdés, hogy miért nem a főnökömet kerestem fel, és miért kellett fondorlattal megszereznem a papírokat. Ez a kórház úgy működött, hogy nagyon ritkán találkoztam az igazgatóval, dr. G.-vel, aki felvett. A közvetlen felettesemet dr. P.-nek hívták, és már az első munkanapomon rájöttem, hogy nem leszünk jóban. Dr. P. mindig elgyötörtnek látszott. Széles mellkasú, hatalmas férfi volt, a fejét kopaszra borotválta, a szakálla viszont annyira bozontos volt, hogy akár több kisállat teteme rejtőzhetett volna benne. Unott disznószeméből olyan mély keserűség áradt, hogy szerintem a lottóötös sem tette volna boldoggá. Kezdetben verbálisan zaklatott, de gyorsan rájöttem, csak azért csinálja, hogy bebizonyítsa, ő a rangidős. Később megtudtam, hogy rendkívül lusta, és hanyagul végzi a munkáját. Az összes betegről az volt a véleménye, hogy addig kell gyógyszerezni őket, amíg érzéketlenné válnak, ezért úgyszólván azt csináltam, amit akartam. A munkarenddel kapcsolatos elvárásai miatt szerencsére alig beszéltünk egymással, sohasem kértem tanácsot tőle, és senkinek sem kellett miattam hozzá fordulnia. A szinte mindennapos megbeszéléseken, amikor megtárgyaltuk a kezelési terveket, ritkán vett részt, és jóformán ki sem tette a lábát az irodájából. Látszólag oda rejtőzött el előlünk gyáván és morózusan.

De térjünk vissza oda, hogyan is vadásztam Joe aktájára! Ha olyan páciens papírjait akartam megszerezni, aki 2000 előtt került be hozzánk, be kellett mennem az irattárba, ahol a családnév alapján megkeresték nekem. Ez azért volt így, mert a kórház a 2000 előtt felvett betegeknek csak a nevét és a beutalás dátumát digitalizálta. A keresztnév és a beutalás dátuma alapján történő keresés elvileg lehetséges volt, de a többiek azt mondták, ha nem akarom, hogy az irodisták kitekerjék a nyakamat, akkor nem kérek tőlük ilyet.

Végül opportunista módon sikerült megtalálnom a megoldást. Nessie ritkán hagyta felügyelet nélkül a szolgálati beosztást és a gyógyszeradagolást, de kihasználtam az egyik ilyen alkalmat, és belekukkantottam. Legnagyobb örömömre ebben a dokumentumban végre szerepelt Joe teljes neve: Joseph E. M.

Mivel el akartam kerülni a hétköznapokra beosztott, pletykás irattárost, aki még akkor is zsémbes volt, amikor megalapozottan kellett aktákat kikérnem, hétvégén mentem le az irattárba. Olyankor a Jerry nevű alkoholista dolgozott, beengedett, és útba igazított.

– De tegye vissza azt a kibaszott paksamétát a helyére, miután végzett! – motyogta alig érthetően, azután visszarogyott a székébe.

És végre a kezemben tartottam! Joseph E. M. 1973-ban, hatéves korában került be a kórházba. A dosszié olyan poros volt, hogy tíz éve biztos nem nyúlt hozzá senki, és olyan vastag, hogy majdnem szétdurrant.

A benne lévő orvosi jelentések meglepően jó állapotban maradtak fenn, és találtam egy kissé homályos, fekete-fehér fotót is, egy szőke hajú kisfiúról készült, aki tágra nyílt szemmel bámult a kamerába. A tekintete vad volt, szinte állatias. A puszta látványtól is rémülten megborzongtam. Gyorsan elkaptam róla a pillantásomat, és átnéztem a jelentéseket.

Olvasás közben rájöttem, nem felel meg az igazságnak az állítás, hogy Joe-t nem sikerült diagnosztizálni. Valójában több diagnózis is létezett, csakhogy a páciens több betegség tüneteit is produkálta, látszólag mindenféle összefüggés nélkül. Viszont az volt a legmeglepőbb az egészben, hogy a kezdet kezdetén csak két napot töltött a mentális egészségügyi rendszerben, utána hazaengedték. Arra az időszakra vonatkozóan így néztek ki a jelentések:

1973. június 5.

A Joseph M. nevű páciens egy hatéves fiú, akit éjszakánként borzalmas rémálmok gyötörnek. Egy lényről hallucinál, ami a szobája falaiban lakik, és éjszakánként kijön, hogy megijessze őt. Josephet egy különösen heves roham után hozták be a szülei, mert mindkét karja tele volt zúzódásokkal és horzsolásokkal. A beteg azt állítja, hogy a sérüléseket a szörny karmai okozták. Ez esetleg arra utal, hogy árthat magának. Kezelés: 50 mg Trazodon és terápia.

1973. június 6.

A terápia során a beteg együttműködőnek bizonyult. Akut rovarfóbiában szenved, és valószínűleg audiovizuális hallucinációi vannak. Tegnap éjjel nyugodtan aludt, de ezt azzal magyarázta, hogy „a szörnyeteg nem itt lakik”. Amikor felvetettem neki azt a lehetőséget, hogy a szörnyeteg csak a fejében létezik, érdeklődve végighallgatott, ami arra utal, hogy az eset nem komoly. Pusztán a szokványos gyermekkori félelmekről van szó. Azt javasoltam a szülőknek, hogy huszonnégy órán keresztül tartsuk megfigyelés alatt Josephet, és ha azt tapasztaljuk, hogy továbbra is hallucinál, kapjon közepesen erős antipszichotikumot. A szülők készségesen elfogadták a javaslatot.

Majdnem elnevettem magam. Hihetetlennek tűnt, hogy ez a két rövid bejegyzés volt a bevezetője az évtizedeken át tartó horrornak. Ettől függetlenül folytattam az olvasást. A megjegyzések szerint a huszonnégy órás megfigyelés után Joe-t hazaengedték. És találtam egy utalást egy magnókazettára, amelyre a terápia hanganyagát rögzítették. A számát gondosan feljegyeztem a magammal vitt füzetbe.

Kiderült azonban, hogy az orvos optimizmusa megalapozatlan volt, mert a gyerek másnap visszakerült a kórházba, és sokkal súlyosabb tüneteket produkált. És ezúttal nem engedték haza. A második alkalomról ezek a jelentések készültek:

1973. június 8.

A Joseph M. nevű páciens egy hatéves kisfiú, aki korábban éjszakai rémálmok miatt került be intézményünkbe. Nyugtatókat kapott, és a terápiás kezelés során elsajátított néhány alapvető technikát, amelyekkel leküzdheti a félelmét. Állapota azóta drámaian megváltozott. Már nem produkálja a rovarfóbia és a hallucináció tüneteit, hanem úgy tűnik, hogy visszaesett a beszédkészség elsajátítása előtti állapotba.