A kötet megjelenését támogatta /
This book was published with the support of

www.flandersliterature.be

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Jeroen Olyslaegers: WILDEVROUW
De Bezige Bij, Amsterdam, 2020

Fordította Fenyves Miklós

Copyright © 2020 Jeroen Olyslaegers
Hungarian translation © 2023 Fenyves Miklós
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Oláh Gábor
Borítóillusztráció © kirstypargeter / Getty Images
A kötetben szereplő illusztrációk:
Afbeelding Wildeman © Wildeman, Anoniem naar ontwerp
van Pieter Bruegel, Rijksmuseum
Afbeelding Wildevrouw © bpk / Staatsgalerie Stuttgart

ISBN 978 963 620 179 1

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ha mind embereknec, mind Angyaloknac nyelueken szóllak is, szeretet kedig ninczen bennem, ertzczengeottyeoué leottem, auagy pengeo cimbalom.

1 Kor 13

Mundus vult decipi.

Sebastian Franck, 1542

Anyámnak

A Nimfának

Vadember

Vajon egy férfiember, akinek sorban egymás után három feleséget kellett a földnek adnia, s kettő a méhében magával vitte a majdnem kihordott gyerekét, hogy ne hinné a magjáról, hogy átkozott? Az utolsó világra szült egy fiút, és belehalt. Az első kettő meg sem érhette a szülést. Mint jövővel megrakott hajók merültek el a halál hullámaiban, mielőtt partot érhettek volna a rakományukkal. Az első úgy érezte, semmibe veszem, és szörnyülködött a szokásaimtól, a második tojt a fejemre, de úgy tett, mintha csődör volnék az ágyban, a harmadik belenézett a szemem feketéjébe, és eleget tudott.

Az első lakat alatt tartott, de észre sem vette. A második halálra rémített, mint egy hóhérlegény, aki már előre megcsörrenti a kínzószerszámait. A harmadik meg olyan szókimondó és fesztelen volt, hogy azt gondoltam róla, kinevet engem a világgal együtt. És csak utólag, mindig csak utólag fogja fel az ember, milyen észvesztő az egész; mintha felerészben élet, felerészben álom lett volna, amit tengetni próbáltak velem, de hogy mettől kezdődik az álom, és hol zabálja fel az éber élet, azt már nem tudták megmondani, mint ahogy én sem tudtam. De őszintén: mit tudtunk mi? Egymásról se semmit. És mégis, mindőjük mellett, kezdettől fogva ott volt a vágy, hogy akit az enyémnek mondtam, azzal eggyé is olvadhassak, jóllehet egyik nőről sem tudtam, hogy vajon erre vágyik-e. Én többet akartam annál, ami volt, erőt, amiben két ember osztozik, és ami mindent fölülmúl ebben a világban, egységet, aminek igaz szerelem a neve mindegyőnk szívében. Hanem hogy mondod el ezt a másiknak? Képtelen álom marad, amit hiába kergetsz az ágyban, hogy nappal meg csak hallgass róla. Férfi és asszony között talán örökös tisztítótűzben zajlik minden, míg egyszer el nem jön a szabadulás, és fel nem vezettetik a mélyből egyikük, vagy mind a kettő. Hanem akkor miért ne rövidíthetnénk a letöltendő időn? Elég volna letenni egy summát valamelyik pénzsóvár plébánosnál, aki összeszorított szájjal, tömjénfelhő mögül fogadja a földi kincseket, hogy abból még több templomot rakjanak, és még több lakomát csapjanak a csalók közötti egyenlőség jegyében, míg a hétköznapi halandókról senki sem mossa le a félelem és engedelmesség fertőjét. Valóban létezik tisztítótűz, kérdik immár hangosan az emberek, vagy csak olyan fertálya az a világnak, amit a Te jámborságot színlelő szolgáid csikarnak ki tőlünk, hogy zsírosra hízhassanak rajta? Tisztítótűz talán nem is létezik, csak mindőnknek a fejében; szoba, ahol a fájdalom lakik, az enyémben pedig nem lelni mást, mint halott feleségeket.

Margreet, a bába, mikor a szülésnél segédkezett, csiszolt szarukövet nyomott az első nejem, Godelieve kezébe. Godelieve… nem maradt mára, csupán a neve. – Melletted vagyok – mondta. De én, vajon én is ott voltam, amikor kellett? Tapogatózott utánam az ágyban, de inkább csak kötelességből, semmint éhségében. Minél előbb be akart költöztetni a hasába egy tőlem fogant fiút, én pedig nem tudtam, vajon odaadásból teszi-e, vagy mert így kívánja a világ. Várandósan volt a legszebb, mintha a tettünk által, a kettőnk akarata által virult volna ki, ami addig félénken, szorongva rejtőzött a bensőjében. Sokszor azt akartam, hogy nézzen, miközben én is nézem őt, de ebbe ritkán egyezett bele. Lefekvés előtt olykor felemeltem a hálóingét, hogy láthassam a gömbölyödő hasát, és elmormolhassam előtte, hogy „áldott légy”, mire ő visszahúzta az ing szegélyét, és azt felelte: „Áldott ő már enélkül is. Áldott a fiunk. Áldott, hiszen várjuk őt.” Hiábavaló kívánság volt. Hosszúra nyúlt küzdelem után oly hangosat kiáltott, hogy beszaladtam a szobába, s ott olyan csatatér fogadott, mintha egy vérszomjas démon szabadult volna a házra. Combját széttárva a szülőszéken feleségem egy legutolsót sóhajtott, majd hátraejtette a fejét. A beállott csendben koppant valami a padlón. Megdöbbenésemben, fel sem fogva még, hogy abban a percben veszítettem el a feleségemet és a gyerekemet, felvettem a földről a követ. – Jáspis Napkeletről – rebegte Margreet. Csak rázta a fejét. – Annyiszor segített már. – Odaadtam neki a követ. Elfordította a fejét, amikor a zsebébe süllyesztette. – Nem a kő hibája… – feleltem, s akkor kitárta fekete pofáját a bánat, és szőröstül-bőröstül elnyelt.

Roos olyan valaki volt, akit mindenki ismert, egy posztókereskedő lánya. Apja gyakran megfordult nálam a Zandon, elégszer láthatta, mennyien járnak a fogadómba, és hogy vannak közöttük gazdag és befolyásos emberek, akik nagy fontosságú ügyekről suttognak egymás között. Roos utoljára maradt kiházasítatlan a lányai közül, s apja kissé röstelkedve kommendálta nálam, míg ő mellettünk várta a szemrevételezést. De Roos volt az, aki szemrevételezett engem. Zöld szeme nem tűrt semmiféle kényszert, sem az apjától, sem más férfiembertől. Miután megnézett magának, apjának nem kis bosszúságára vállat vont, és kijelentette: – Ez se rosszabb a többinél. – Mire én elnevettem magam, de csak hogy palástoljam feszengésemet. Roos világéletében megközelíthetetlen volt. Apró alakjától, villanó szemétől visszahőköltek az emberek. Nem lehetett csak úgy levenni a lábáról. Ami velem történt, soha nem hozta szóba, és ha olykor, véletlenségből Godelievének szólítottam, ő mindannyiszor csak felvonta a szemöldökét, mintha magyarázatot vagy felvilágosítást várna egy ismeretlen név hallatán. Amikor beléje hatoltam, mindenfélét kiáltozott. Ha búskomor voltam, a fülembe súgta: – No, gyere ide, Beer! – Olyan szelíd tudott lenni egyik pillanatról a másikra, hogy csak kapkodtam lélegzet után. Szerettem volna mellette lenni, de nem engedte. Nem szerzett örömet neki bók, csinos ajándék, se a retorikusoktól elcsent szavaim. Az volt, aki volt. Nekem megnyugvást hozott, csupán mert úgy tett, mintha soha nem is létezett volna múltam. Margreetot sem kerülte. Gyakran fordult hozzá, ha bába tanácsára volt szüksége. Amikor teherbe esett, mindenáron meg akarta tudni, fiút várhatunk-e vagy leányt. – Balra húz a hasad – kapta meg a választ –, meglásd, kislány lesz. – Kapott tőle egy vérkövet is, hogy azt szorítsa a markába a szülés alatt. – Erős asszony – fordult felém a bába –, de nem árt az óvatosság, ez a kő használ a vérzések ellen. – Nem akartam megbolondulni, ott hagytam őket kettesben. Nagy nyögések nem hallatszottak bentről. Két óra múlva ott állt előttem a bába, némán és vértől lucskos kézzel. – Ebben a házban többet nem akarlak látni – bömböltem. Margreet bólintott, de azt mondta, előbb még lemosná a feleségem tetemét. Ezt nem tagadtam meg tőle, ám mire elbúcsúzott, őrjöngésem tanácstalan félelembe fordult, és egy hang sem fért ki a torkomon. Most legyen vége, gondolja az ember. Elég volt, amin keresztülment, nem kell belőle több. De ez önámítás. Annyi jut mindenkire, amennyit a válla megbír, és kész.

Clara magától talált rám. Nem jött apa, hogy kommendálja, sem más rokon, hogy közvetítsen. Egyszer csak ott állt a fogadómban egymaga. Én már túl voltam azon, hogy keresgéljek, nem akartam a közelemben tudni semmilyen fehérnépet. Fejembe vettem, hogy pokolra vedelem magam. Kezdtek is elmaradni a vendégeim. Vagy ha kitartottak, csak azért, hogy velem együtt, és nem egyszer az én kontómra, átdorbézolják az éjszakát. Eleinte azt gondoltam, a Kecskelábú küldte hozzám Clarát, vagy talán mégiscsak Te, hiszen az idő tájt nemigen láttam különbséget Közted és a Gonosz között. Sötét szeme volt, és egyszer csak minden teketória nélkül a kezemre tette a kezét. Özvegyasszony volt, aki még azelőtt elveszítette a férjét, hogy gyerekük született volna. Tudott már egyet s mást a fájdalomról, jóllehet őt magát mintha megkímélte volna az élet. Időbe telt, mire elérte, hogy a szemébe nézzek. Végül mégis azt gondoltam, hogy mellette elveszíthetem magam, s ki tudja, talán éjszakáról éjszakára semmivé ölelhetem, ami történt, akár száguldó lova hátán egy vágtázó lovas. Olykor, ha pihegve ültem az ágyunk szélén, hallottam, ahogy halkan kacarászik. Amikor megkérdeztem, miért, mindig csak annyit felelt: – Még! – Megbolondultam a vágytól, olyan volt, mintha eret vágtak volna a bennem lévő sötétségen. Álomban álltam a fogadómban. Clara „még”-je tovább zengett-zsongott a fejemben, és újra csak ott láttam magam, fejemmel a nedves combja között. Amikor kiderült, hogy terhes, kierőszakolta a házasságot. Tudni sem akart a félelmeimről, keresztülnézett mindenen, hiába tiltottam, Margreethoz járt tanácsért. – Az a nőszemély egy átok! – fakadtam ki, amikor kitudódott. Mire a feleségem nyugodtan annyit felelt: kétszer is gondoljam meg, mielőtt ilyet mondok. Margreet már számtalan ép és egészséges gyereket a világra segített. Nem sok asszony vonta kétségbe a tudományát, még az után sem, ami velem történt. Ki tudja, talán én vagyok az átok, bűnökért bűnhődöm, amelyekről magam sem tudok. Ki tudja, talán nincs is semmiféle átok, hiszen hogy felejthetné el valaki a saját bűneit? Ráhagytam mindent: nevetve beszélt a dolgainkról, amitől én mélységesen összezavarodtam. Hát ilyen egyszerű is lehet az élet? Clara a tetejébe még össze is barátkozott Margreettal. S aztán egy jó darabig a terhessége alatt nem is kínoztak a kétségeim. A bajt elhárította a nevetés, a könnyedség, minden, amit addig lehetetlennek hittem. Nem akartak beindulni a fájások. Margreet sörbe kevert egy kis porított anyarozst, azt adta inni a feleségemnek. – Ne aggódj, Beer! Szárított varjúköröm, ez majd megnyitja a méhemet – mondta Clara, amikor észrevette nyugtalan pillantásomat. – Csak addig menj ki, amíg világra hozom a fiad.

Olyan volt, mint valami vásári komédia, amiben két halottal több vagy kevesebb már igazán nem számít.

Meghallottam, hogy felsír a gyerek. Berontottam. Ott állt Margreet, karjában a fiammal.

Egy csoda. Egy átok.

Üresen állt a szülőszék. Clara az ágyon feküdt, és habzó szájjal rángatózott, mint akibe belécsapott a ménkő. A bába a karomba adta a fiam. Próbálta csillapítani a rángást. Nem akart abbamaradni. A Te nevedet kiáltoztam, ahogy a torkomon kifért.

Segíts rajta!

Margreet valamilyen porral próbálta megitatni Clarát. Nem sikerült. Annyira rángatózott, hogy nem talált bele a szájába.

Ríttam, a nevén szólongattam, rá se ismertem már.

Egyetlen kiáltás még.

Aztán semmi.

Még a gyerek is elnémult.

– Csodákat szoktam a világra segíteni – zokogta magánkívül a bába. – De neked a halált hozom a házadba. Nincs az a mocskos disznó, nincs az az ördögimádó, nincs az a csirkefogó gazember, akinek ennyi jutna a halálból, mint neked. – Úgy nézett rám, mintha én volnék adósa a felelettel, valamivel, ami magyarázatot adhat a fájdalmamra, mentséggel szolgálhat a sorsomra, megszüntetheti felfoghatatlan szerencsétlenségem rejtélyét.

Ott feküdt a nejem a hitvesi ágyon, egy halott nő, akinek duzzadó emlőjében tej várt egy még használatlan szájra, s ebből a szájból a következő pillanatban vérfagyasztó bömbölés tört fel, sejteni engedve, hogy a gyermek is tudja, amit mi tudtunk: hogy szülőanyjának utolsó földi tette az ő testének kipréselése volt. – Él – mondtam rekedten. Margreet bólintott, miközben próbálta lecsendesíteni a gyereket, de azalatt sem vette le a szemét az anyáról, harmadik feleségemről, akinek a combja közét mintha farkas marcangolta volna, szép szeme lehunyva, akár a neki üdvösséget hozó szenteké, csak a szíve nem dobogott már.

Ahogy most visszagondolok, látom magamat újból a Feléd emelt öklömmel, hangos káromlással az ajkamon, keresztet se vetve. Csak mart-mardosott a harag, miközben a félelem is belém mélyesztette az agyarát, így harcoltak értem, mint két dühödten acsarkodó, fejét tekergető kutya.

– Nem – üvöltöttem, de annyiszor egymás után, hogy hangom sem maradt. Elkívántam Margreetot a poklok fenekére, boszorkánynak ócsároltam, és végül odavágtam neki, hogy bár halna meg hurokkal a nyakában vagy lángok között a máglyán. Ki tudja, talán még neki is rontottam. Nem emlékszem. Mint ahogy nem emlékszem a cellita testvérekre sem, széles, sötétbarna tunikájukkal és félig a fekete csuklya alá rejtett arcukkal, amint koporsóba fektetik és magukkal viszik a feleségemet, amiként az előző kettővel is tették, mint ahogy vágás után a hulladék belsőséget szokás eltakarítani. Semmi emlékem a temetésről a Szent András-templomban, Isten tudja, sírtam-e vagy nem sírtam, átkozódtam-e teli torokból, vagy nem jöttek szavak a számra. Aludtam, erre az egyre emlékszem. Látom, ahogy felbotorkálok a folyosóra, kinyitom egy üresen álló szoba ajtaját, és ott belefúrom magam egy ágyba. Ott akartam maradni abban a sötét üregben. Valahányszor lehunytam a szemem, azt reméltem, meghalok. Csak szorítottam össze a szemhéjamat. Kunkorgott alatta mindenféle, csupa rikító színű dolog. Ördögök vagy sárkányok, reménykedtem; jöttek, hogy elvigyenek, vagy arra buzdítanak, hogy adjam át magam a sötétségnek, hadd nyeljen el végre egészen. Nem tudom az okát, miért keltem fel mégis, s mentem le aztán a lépcsőn gyöngén és elesetten, miért kerestem fel a konyhát. Délelőtt volt. Odaültem az asztal mellé, és néztem a hátát Margreetnak, aki levest főzött. Egy bölcső mélyén mellette szendergett a fiam. Csak ültem ott bambán, mintha újra kellene tanulnom mindent. Úgy ültem ott, mint egy árny, akit visszahívtak, aki hiába vágyott meghalni, most kénytelen letenni róla, maga sem tudja, miért. Margreet maradt. Kézbe vette a dolgokat, rendet tartott a fogadóban, és gondját viselte a fiamnak. Most szó nélkül letett az orrom elé egy tányér levest. A kanál le akarta húzni a kezem, de ettem. Nyeltem lassan a kortyokat, egyiket a másik után, s közben néztem a fiamat, aki ébredezni kezdett, és halkan gőgicsélt, mire Margreet megfogta a kezecskéjét, és rányomta az ajkát. S akkor elszégyelltem magam, amiért a máglyára kívántam őt. Ott láttam Margreet kibuggyanó könnyeiben, ott láttam a véres ágyneműben a feleségem combja körül, és a fiam bundájában, akin annyi volt a szőr, mintha a feleségem nem is velem hált volna, hanem egy vadállattal: hogy Te voltál az, egyes-egyedül Te, aki odafönt vagy. Te voltál, aki ujjaddal rám mutattál. Elnéztem, milyen közvetlen, milyen feltétlen szeretettel fordul a fiam felé Margreet. Hát nem őrültség volt őt okolni? Mi több, istenkáromlás. Azt jelentette, nem ismertelek fel Téged.

Három nőnek volt számomra tanítanivalója, mind a háromnak szűkre volt szabva az ideje, s utólag aztán becses lett minden egyes szavuk. Haláluk úgy összekaszabolt, hogy már kezdtem a saját tökömben látni legádázabb ellenségemet, termékenységemben az ölbe lövellt gyilkost, fütykösömben a halált hozó fegyvert. Ilyen érzés volt az az átok. Háromszor mutattál nekem szülőszéket vérben, melynek szomorú kútfeje egy-egy szétmarcangolt nő volt. Nem engem akart megkaparintani: rájuk fenekedett a halál, azokra a nőkre, akiket megajándékoztam a szerelmemmel, amiért aztán éveken keresztül átkozottabbnak éreztem magam a saját fogadómban, mint ha a pokol tüzén, nyársra tűzve, önnön kénköves bűzömben sültem volna pecsenyére. Olyannak láttam akkor a szerelmet önmagamban, mint valami átokverte hordót a fogadómban, amely csapra veretlen áll, mert nincs ember, aki még belekóstolna. Sehol egy nő, sehol a közelemben, sehol egy test, amely az enyémhez érne, semmi, amit meg lehetne még osztani.

S ez még csak eleje a történetnek.

Ez a három nő még évekig kísértett az életemben.

Az átok átok maradt. Nem tudtam, miért sújtott annyi nyomorúság.

És ezzel még nem ért véget.

Hátra volt még egy próbatétel, de olyan, hogy amiatt végül mindent hátra kellett hagynom.

Feltűnt az életemben egy negyedik nő.

Őt soha nem mondhattam a magaménak.

Vadasszony volt, és Északról került hozzánk.

Nem mondott többet egyetlen mondatnál.

Bármilyen szörnyű, de csak utána éreztem újból, hogy szív dobog a mellkasomban.

Leszáll az este Amszterdamban, a városban, amely nem a szülővárosom. Ismét csak augusztus havába léptünk. Kerek tíz esztendeje, az Úr 1567. évében, annak is augusztus havában történt, hogy a vadasszonnyal és gyermekével együtt elmenekültem Antwerpenből. Menekülés közben elvették tőlem a vadasszonyt. El kellett temetnem a véres holttetemét, miközben a gyereke csak rítt és rítt, és én olyan elátkozottnak éreztem magam, hogy ott helyben meg akartam volna halni, annál a sírhalomnál a dűnék között, egy halászkunyhó közelében.

Próbára tettél, Istenem. Sok minden, amin keresztülmentem, lehetne akár egy félnótás históriája is, akit, miután eszét veszítette egy eszeveszett korban, hébe-hóba még egy tiszta pillanattal is megvertek. Minden őrületnek megvan a maga története. Én az enyémet világgá kürtölhetném, innen a Damrakról le egészen Fülebottyánig, de csak saját magamnak mesélem el évről évre.

Mi történik, amikor minden iszonyat igazsággá válik? Mi történik, mikor egy szív tovább dobog, dacára minden irgalmatlan elválásnak? Van valami csudálatos az ilyen nagy szerencsétlenségben. Gyertyát gyújtok, és az asztalra állítom a szobácskámban a warmoestraati fogadóm felett. A csudálatos pedig az volt, hogy vakon is tovább botorkáltam, hogy az első megtett lépés után jött a következő, és hogy egy gyerekkel, aki nem volt az enyém, magam mögött hagytam az anyja sírhalmát, a vadasszonyét, és azután egy lóval és egy taligával tovább vonultam észak felé. Utólag csak csodálkozik az ember, hogy mindenek ellenére életben marad, s hogy övé marad a fájdalom, amíg el nem jön érte is a halál. Ezen a helyen senki sem tudja, mi történt velem, egy-két régi társamtól eltekintve, akik néhanap ellátogatnak hozzám. De ők, az antwerpeniek is csupán darabkáit ismerik a történetemnek.

Hallgass meg engem, ó, Istenem! Hányszor nem mondtam el ezt suttogó hangon vagy káromkodásokkal cifrázva! De Te nem hallgatsz ide. Soha még egyetlen jelet nem adtál. Annyi év után kihunyt belőlem a vágy, hogy szólni halljalak. Már nem tombol a fejemben vihar. Erőt vettem a tehetetlenségemen. A halál után mindegyőnk meghallja a Te hangod, és meghallgatja a Te Ítéleted. Ha netán valamely baleset, betegség vagy botorság folytán most hirtelen a Te Ítélőszéked elé kerülnék, én arról tehetnék tanúbizonyságot, hogy a rajtam ülő átok sem tudott összeroppantani. A fájdalom nem szűnik soha, de a Te Hallgatásodat elfogadtam.

Augusztus az a hónap, amikor évről évre visszanézek a múltba, amikor újra meg újra megpróbálok a végére járni, mi történt velem. Marie, akire úgy tekintek, mint édes leányomra, tudja, hogy ilyenkor békén kell hagynia estelente. Miután az utolsó vendégek is eltávoztak, én felvonulok, és kivárom, míg odakünn is elülnek a hangok, azután gyertyát gyújtok és belebámulok a lángba. Ez az a hónap, amikor visszatérek a múltba. Egy évvel a vadasszony halála után újra átéltem a régi fájdalmamat, s mintha még nyersebbnek is éreztem volna, mint addig. Az én vétkem, gondoltam akkor, egyes-egyedül az én istenverte vétkem, hogy most holtan fekszik, eltemetve. Nem lett volna szabad menekülnöm. Ott kellett volna maradnom veszteg. Annyi volt már asszonyhalál az életemben, hogy a maradék józan eszemet is elveszítettem. Mert hisz nem azért akartam-e a szökésem által megoltalmazni a vadasszonyt a gyerekével, mert olyan átkozottnak hittem önmagamat? Ha nem indulok neki olyan fejvesztetten a vakvilágnak, akkor ma is életben lehetne, és a gyerekének sem kellett volna anya nélkül maradnia. Magam alkottam magamnak kínzókamrát és Ítélőszéket, én voltam egy személyben bíró és vádlott, hóhér és kínpadra vont szerencsétlen. Az önvád az első kapu a gyászban, tanultam meg, s ez a kapu egy hosszú és szűk, végeláthatatlan folyosóra nyílik, amelyen akár tetszik, akár nem, végig kell menni az embernek. Én vétkem, én igen nagy vétkem. De aztán szép lassan, ahogy ez az elátkozott augusztus megint elérkezett, és én nem tehettem mást, mint hogy újra átéltem az iszonyatot, az a folyosó is szélesedett valamicskét. Már nem csupán a saját szenvedésemet és balgaságomat láttam, de kezdtem meglátni a városét is, ahová születtem. Össze vagyunk kötve egymással. Jócskán volt rá okom, hogy elmeneküljek Antwerpenből, és ezek az okok magából Antwerpenből fakadtak, meg abból a végzetes szerepből, amelyet ott én magam játszottam. Éveken át csak gyűlöletet éreztem az emlékezetem iránt, s úgy tekintettem az emlékeimre, mint megannyi lelket gyötrő pokolfajzatra. Sokszor merültem nyakig az önsajnálatban. De idő múltával ez az emlékezet angyallá is lett, aki tükröt tartott elém. Ilyen vagy, mutatta a tükör, mindig is ilyen voltál. Az a nagy egységre áhítozás, az volt az én átkom, gondolom most, és nem csak a nőket illetően. Ahány vágy, annyi vakmerő cselekedet. Azzal ámítottam magam Antwerpenben, hogy a fogadómmal együtt része vagyok egy nagy egésznek, hogy a többi antwerpenivel együtt egy várost alkotunk, s hogy lehetünk mi mégoly különbözők, másokkal szemben egymásnak vetjük a vállunkat. Abban a tudatban éltem, hogy győzedelmes erőnek vagyok a birtokosa, melyben velem együtt az összes antwerpeni osztozik. Történjék körülöttünk bármi, gondoltam sokszor, mi közösen mindig megteremtjük ezt az egységet. A városfalon belül, amely körülvesz minket, egyek vagyunk, és ha ellenségünk támad, annak előbb be kell vennie a városfalat, és csak azután tud minket eltiporni. Vágyakozni vakmerőség, vakmerőnek lenni vakság. Sosem volt úgy, ahogyan hittem, de erre csak a fájdalommal és annak lassú enyésztével kezdtem ráébredni. Igaz, hogy az antwerpeniek nem ritkán gyámoltalannak érezték magukat azokban az esztendőkben. Végig kellett néznem, ahogy egy mostoha tél megsanyargatja a várost, és ahogy vezetői egymáson tesznek túl a nemtörődömségben, ahelyett hogy megvédelmeznék a városuk népét. Hanem a békétlenség gyökere mélyebbre nyúlt, mint ez a tehetetlenségérzet. Hagytuk magunkat megosztani. Megtagadtuk az egységet, amelyben összeforrhattunk volna. Kiderült rólunk, hogy ellenségei vagyunk egymásnak, egymás elárulói a sáncfalak mögött. Antwerpent most a spanyol csapatok tartják megszállás alatt, melyek első ízben azzal a rohadék Alva herceggel az élükön vonultak be a város kapuin, majd annak a mocsoknak a távozása után is ottfelejtették magukat. Akkor pedig olyan dúlásba kezdtek, hogy egy időre kész pokollá változott a város, melynek részeg zsoldosok voltak a démonjai. Tíz éve már, hogy kényükre-kedvükre ki van nekik szolgáltatva. És mégsem ők voltak, akik térdre kényszerítették a Schelde-parti várost. Hanem maguk az antwerpeniek. Kiderült rólunk, micsoda vakok vagyunk. Ez volt rajtunk az átok. S emiatt játszódik le előttem ilyenkor, újkenyér havában évről évre az egész színjáték újból, a saját történetem csakúgy, mint elejétől végéig a városé, s amíg bámulok a lángba, a fájdalom mellett dolgozik bennem az akarat is, hogy minél többet felfogjak az egészből. Az embernek bolonddá kell lennie, hogy megtanulja az igazi bölcsességet, így áll valahol a Te Könyvedben. Úgy hangzik ma is, mint valami kegyetlen tréfa. Bolondságomban továbbra is tanúskodni akarok, minden évben újra. Mert én még mindig azt remélem, hogy az ember megtanulja egészen elfogadni önmagát, és a fájdalmát is elviseli, de csak ha belekezd, hogy elmondja magának az életét, mindazt, amit átélt, meg hogy honnan jön, és ezt minél kíméletlenebbül teszi.

Antwerpen címerében a város jeleit – a háromtornyú várat és a hat fehér meg piros szerencserózsát, melyek a szabadságokat jelképezik – kettős alak fogja közre: egy vadember és egy vadasszony. Úgy állnak ott, mint jele az egységnek, s szavatolnak a folyóparti város szabadságáért. Történetem a vademberé, akit eljátszottam, s a vadasszonyé, aki csak önmaga maradt, és így vezetett el a szívéig. De velük együtt egy város története is, amely magát szaggatta darabokra, ahol az egység megszülte a szabadságot, majd ez a szabadság felemésztette az egységet, mint ahogy magamról is azt gondoltam, hogy felemésztett a saját iszonyatom.

Ez az én belső szavam.

Ez az én Antwerpenem, ahol ez a belső szó keletkezett, egy város, mely megtagadta a gazdagságát.

Apám volt az, aki először mutatta meg, mi vesz körül. A várost, mely akkoriban mintha éppen őrá lett volna szabva; amikor még az utolsó éhenkórász is áldottnak hihette magát (mert hisz ezzel áltatta magát minden városbeli).

Még látom magam előtt, ahogy járja az utcát egy angollal vagy portugállal, olykor karon ragadva az illetőt, hogy még időben elkerüljenek egy balesetet, legyen az egy megugrott ló, munkálkodó tolvaj vagy nekibőszült sertésdisznó, vagy hogy szükség esetén megóvja a társát a freccsenő sártól, köpettől vagy éjjeliedény tartalmától, amit az emeletről öntött ki valaki – ámbár az ilyesmi jó pár éve tilos volt. Apám elől persze, tény és való, szívesen kitértek az emberek. Jóllehet joviális természet volt, nem szerette, ha belelátnak a lapjaiba, és gondosan ügyelt rá, hogy a fogadója ne lássék másmilyen helynek, mint ahol az ember egy kiadós vacsora után szépen aludni tér. Minden vendégétől perceken belül kitudta, mivel foglalkozik, és mi szél hozta a városba. Nem ritkán elkísérte őket a Meirbrugön álló Tőzsdébe, a pénznek ebbe az útvesztőszerű templomába, ahol mindenkit ismert, és ahol becses vendégét mindjárt be is mutatta egy itáliai bankárnak, aki felette hálás volt neki ezért. Tudta a módját, hogyan kössön össze egymással mindent és mindenkit. – Olyan vagyok, mint a vaj, amivel a pecsenyét locsolják – ez volt a szavajárása. – Szükség van ám a magamfajtára, Beertje – hangoztatta –, kell, hogy legyen, aki e világot megízesíti. Lám, ezek a külföldi népek sem tudnak semmit, csak nézik nagy szemekkel, amit nézni lehet. Hanem aztán mégis azt hiszi mind, hogy ez a csodálatos város a maga ötven tornyával majd éppen ugyanolyan lesz, mint az összes többi, mert ezek a kereskedők és üzletkötők, hiába, már csak így gondolkodnak. Bizony, hogy nem olyan, de nem ám, csak hát ezt tudni is kell eladni nekik. Ohó, señor or my good sir, nálunk ez nem így járja. Lehet a kegyelmed áruja mégolyan kiváló, kielégítheti akár a legmagasabb fejedelmi ízlést, ha nincs hozzá megfelelő embere, a végén úgy fog itt bőgni, mint a fejetlen tehén, és sehol egy segítő kéz a láthatáron. Értesz, engem, fiam? A régi rómaiak úgy mondják, hogy Mercurius a kereskedők és a tolvajok istene, amit persze mindenki tud, akinek jutott egy kevéske műveltség, csakhogy ő ám az istene a nyelvünknek is. Úgy bizony, neked a szádat kell eladnod az olyannak, aki új még a városban, és üzletelni kíván. A szád fogja majd, remélhetőleg minél ékesebb nyelven, elmagyarázni, hogy nálunk sokkal messzebbre juthatni, mint bárhol, csak érteni kell a módját, hogyan szedjünk össze megfelelő embereket. Ha pedig erre egy ilyen tökfilkó hegyezni kezdi a fülét, összehúzza a szemét, és lassan bólint egyet, mintha magától sütötte volna ki, hogy vezetőt fogad, akkor nyert ügyed van, te lettél a vezető, és nem más. Akkor nemcsak ő fog megjutalmazni, hanem mindenki, akikhez elvezetted. Ugye, hogy az ember a szájával is tud építeni? Ezek az ágyak meg hordók, asztalok meg székek, ne hagyd, hogy megtévesszenek. Gondoskodj róla, hogy tisztaság legyen, ne legyen penészes az ágynemű, és fel ne forduljon a gyomor az ételeidtől, gondoskodj róla, hogy ki-ki találjon kedvére való sört meg boritalt, és táncoltass nőket az asztalokon, de egy pillanatra se feledd, hogy mindez csak színpadnak kell ahhoz, amihez igazán értesz. Az pedig: üzlet, üzlet, üzlet.

Apám maga nem büszkélkedhetett túl nagy műveltséggel, arról azonban gondoskodott, hogy én magam tanárokat és könyveket ismerjek meg, s emiatt tartom magam elég hiúnak ahhoz, hogy tudjam: sosem csak a puszta üzletről van szó. Talán nem akkora áldás meglátni, amire mások szívesen maradnának vakok.

Tartalom

Vadember

Vadasszony

Köszönet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License