SZEPES MÁRIA

A mesés
Gondwána

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Borító grafika: alamy.com

Arculattervezés: Almási J. Csaba

A mű Gondwána boszorkánya címmel előzőleg a Móra Kiadó gondozásában jelent meg 1993-ban, majd az Édesvíz Kiadó gondozásában azonos címmel 1999-ben.

Minden jog fenntartva.

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette Ivanics Zsolt

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636302757

Ezoterikus regény

Átutazók

Tilla egészséges, nagyon szép kislány volt. Egyáltalán nem hasonlított vakítóan szép bőrű, ezüstszőke énekesnő édesanyjára, aki imádta. Eredetileg Otíliának nevezték el, csak a mamája becézte mindig Tilla-Tintinellának. Tilla édesanyja, Bettina Orlandino Észak-Olaszországban született, de az egész világ az övé volt, s ő a világé. Folyékony, forró ezüst koloratúrája, a legmagasabb hangokig felcserkésző, tökéletes futamai, hibátlan sztakkatói, énekének soha gikszert nem ismerő fénye és ereje elbűvölte a hallgatóságot a Föld valamennyi országának színpadain.

Tilla nem ismerte az édesapját, bár férfiak jöttek-mentek átmeneti, elegáns szállásaikon. A hotelekben hatalmas virágkosarak vették körül őket. Valójában azonban csak ők ketten voltak egymásnak. Anyja mindenüvé magával vitte a kicsi, majd egyre növekvő, kreol bőrű, világítóan zöld szemű kislányt. Nem vált volna meg tőle semmi kincsért, sikerért. Persze szobalány is utazott velük, nehogy Tilla egy percig is őrizet nélkül maradjon. A harmadik évezred elejének robbanó népességű világában a gazdagok és munkanélküli szegények között dúló konfliktusok, tüntetések, ijesztően megnövekedett bűnözési hullám és környezetszennyezési problémák közepette detektívek vigyáztak rájuk kevés embernek megfizethető, magaslati, légkondicionált szállásukon, ahol még sokszorosan szűrt, tiszta víz folyt a csapokból. A teraszokat áttetsző bura védte nemcsak az ólom és a szén-dioxid mérgező hatásától, hanem a szélesedő ózonpajzslékeken átömlő ibolyántúli sugárzástól is. A kiváltságosok osztálya egyre inkább elkülönült, hozzáférhetetlen erődként őrizte életformáját tartozékaival együtt. Szórakoztató-, szolgáltatóhelyeik is követték abszurd, valójában tarthatatlan helyzetükhöz görcsösen ragaszkodó mecénásaikat: az operák, koncerttermek, színházak, klubok, egyetemek, laboratóriumok, repülőterek, melegházak, luxushotelek, templomok „infrastruktúrája”. Senki sem tudta, meddig tarthatják fenn a nyomorgó, lázadó tömegeket provokáló, civilizációs ártalmak vírusaitól belülről is támadott állapotukat, de nem akartak törődni ezzel.

Bettina Orlandino a próbákra is magával vitte kislányát. Tilla szokatlanul csendes, jó gyerek volt. Órákig ült a zongora közelében, ölében nyugtatott kézzel, hallgatta anyja skáláit, áriáit. Tágra nyílt szeme csillogó lámpásával figyelte kísérőjének klaviatúrán táncoló ujjait, Bettina trilláit. Első éveiben azzal nyugtalanította környezetét, hogy nem szólalt meg. Csak mosolygott gödrösen, bólogatott vagy rázta a fejét, mutogatott. Imádta az állatokat, és azok is őt. Ismerőseik kényes ölebei, díszmacskái, madarai rögtön otthagyták gazdájukat, verdesték kalitkájukat, hogy az ölébe ugorhassanak, hozzásimuljanak, simogatásáért kolduljanak, vállára röppenve gyöngéd csiripeléssel becézzék. Anyja mindig borzongva mesélte látogatóiknak, hogy közvetlenül Tilla születése előtt, éppen, amikor két gyertyát gyújtott meg korán elhunyt, zenész édesapja fényképe előtt, egy sármánymadár szállt be az ablakon. Végigrepdesett a hosszú szobasoron, rátelepedett a vázában virító rózsacsokorra, félrehajtott fejjel nézte őt, torkából furcsa, üveghangú melódia tört elő, azután surranó szárnycsapásokkal körözve, valósággal kikeringett újra az ablakon. Akkor kezdődtek el szülési fájdalmai.

A művészek mind babonásak. Kollégái, kolléganői megilletődve sugdosták: rendkívüli lényt hozott a világra. S Tilla valóban az volt. Csak másképp, mint gondolták. Némasága miatt professzortól professzorig, logopédustól logopédusig vitték, de azok megnyugtatták aggódó anyját: a gyerek nem született némának. Tud kacagni. Még fejletlen az agya Broca-féle motoros beszédközpontja. Többször előfordul ilyesmi. Majd kinövi. És így is volt. De előtte történt még néhány különös dolog.

Anyja egy tárgyalásról korábban hazaérkezve, Tillát a felcsavart zongoraszéken találta, a nyitott klaviatúra mellett. Apró ujjaival ütögette a billentyűket, és… kristálytiszta hangon énekelt hozzá valami ismeretlen, anyjának úgy tűnt, keleti nyelven. Rendkívül szelíd, bájos melódia volt. Szomorú és vágyakozó. Anyja némán, fojtottan zokogni kezdett tőle. Nem merte megzavarni a játékban. Amikor Tilla befejezte a dalt, odament hozzá, felemelte, és magához szorította.

– Mi volt ez, kislányom? Sohasem hallottam! Nem ismerem. Kitől tanultad? – Arca nedves volt a könnyektől.

Tilla apró kezével törölgetni kezdte anyja könnyeit, mosolygott rá, és ingatta a fejét.

– Beszélj hozzám! Szólj hozzám! – kérlelte az édesanyja.

Tilla akkor halkan, lassan formálni kezdte a szavakat azon a sohasem hallott, különös nyelven, amelyet senki sem értett. De legalább beszélt!

Bettina Orlandino korrepetitora egy nörszöt ajánlott Tilla mellé, akit jó logopédusnak tartott.

– Sok gyermek beszél egyfajta saját maga által kitalált halandzsanyelven. Ő majd megtanítja a mi kifejezéseinkre! – vigasztalta az énekesnőt.

A kedves, okos, félvér, fiatal lány valóban tanítgatni kezdte Tillát saját „anyanyelvére”. Szelíden, játékosan.

Tilla először csak hallgatta némán. Azután a harmadik órán tisztán csengő hangon megszólalt:

– Hol van Kamala anyó? – Szeme megtelt könnyel.

– Anyádat érted ezen, ugye? De őt nem Kamalának hívják. Próbál. Délben jön haza – mondta meglóduló szívdobogással Amrita, a félig hindu, félig angol lány.

– Tudom! – Tilla hangjában kis türelmetlenség rezzent. – Bettina nagyon jó asszony és kitűnő művész. Szeretem. De nem Kamala anyó! Hol van? Ő volt, aki először… – Hirtelen elhallgatott, és töprengve elnézett Amrita mellett. Világítóan zöld szemének pillantása nem egy gyermeké volt.

Hanem kié? – gondolta Amrita furcsa szorongással.

Tilla ugyanazt ismételte édesanyjának is, amikor az hazaért és magához ölelte. De neki néhány szóval többet mondott, amellyel még inkább megzavarta:

– Hol van Kamala anyó, aki testet adott nekem kölcsön?

– Itt vagyok, kicsikém… miért beszélsz így? – kérdezte Bettina döbbenten. – Én hoztalak a világra! Én vagyok az anyád!

– Persze! – Tilla átkarolta a nyakát. – Te jó és szép vagy. De hová lett Kamala anyó? – Gyorsan és hosszan megint azon az ismeretlen nyelven kezdett beszélni, amelyet senki nem értett körülötte. Azután újra meg újra visszatért a kérdéshez:

– Hol van Kamala anyó?

– Maga érti, mit mond? – fordult Bettina Orlandino riadtan a logopédus lányhoz.

– Azt hiszem… igen. – Amrita lehajtotta a fejét. Az énekesnő látta, hogy remeg. A nyakán függő amulettet markolja reszkető ujjaival, amely egy tibeti mandalát ábrázolt. – Szanszkritul beszél. De egészen régimódi kiejtéssel. Olyan szavakat használ, amelyeket ma már talán senki. Anyámtól tanultam szanszkritul. Ön ismeri a származásomat.

– Igen, igen. Csak az édesapja volt angol.

– Anyám már nem él. Apámról nem tudok semmit.

– Honnan tanult volna egy négyéves gyerek szanszkritul? – tört ki az énekesnőből.

A félvér lány felnézett rá. Sötét szemében aranypontok csillantak. Pillantása mélységesen komoly és időtlenül érett volt.

– Önök ezt nem fogadják el.

– Mit? – Az énekesnő hangja éles volt. – Nem vagyunk hülyék!

– Nem akarom megfélemlíteni, művésznő. Tilla egészséges, gyönyörű, okos gyerek. Fogadja el olyannak, amilyen. Szokatlanul világosan… emlékezik.

– Mire?

– Arra, ahonnan érkezett. Nagyon messziről. Mondjuk… a génjeiben rengeteg képet őriz róla.

Az énekesnő leült. Kezét az ölébe ejtette. Nagyot sóhajtott. Hangja egészen szelíddé vált.

– Jobban értem, mint gondolná. Sokfelé jártam a világban, és Tilla apja… szintén félig hindu volt. Nagyon rövid ideig éltünk együtt. Nekem Tillán kívül nincs magánéletem. A férjem ugyanabban hitt, amiben maguk. Próbált is beszélni róla, én azonban… nem értem rá. Nem volt idegen, amit mondott. Talán érdekelt is. Nem ellenkeztem, de nem is foglalkoztatott. A reinkarnációról beszél, ugye?

Amrita bólintott.

– Az nem lehet, hogy Tilla az apja génjeiből hozta magával ezt a furcsa emléket? – kérdezte Bettina élénken.

– Miért ne lehetne? Egy remekmű közvetítéséhez tökéletes hangszerre van szükség. A remekmű azonban nem a hangszerben van.

– Maga nagyon okos – nézett rá fürkészőn az énekesnő. – Remélem, megérti, hogy én szeretném, ha Tilla hamarosan kinőné ezeket az „emlékeket”, és olyan lenne, mint a többi, normális kislány. – Hangja megremegett, sírás bujkált benne. – Engem pedig elfogadna igazi édesanyjának.

Amrita Bettina Orlandino vállára tette a kezét, tele gyöngéd részvéttel.

– Úgy lesz, művésznő.

Az énekesnő már zokogott.

– Nincs senkim Tillán kívül. Maga nem tudja, mi az, a sikerek csúcsán, ünneplő tömegek, újságírók, riporterek, felvevőgépek, szerelmes férfiak, virágerdő közepette, a kivilágított rivaldán teljesen magányosnak lenni. Kirakati bábunak, aki egyetlen lépést nem tehet az utcán ismeretlenül, mégsem ismeri a másik ember. Csak képzel rólam valamit. Irigyel. Felgyúl a hangomtól. Szeretkezik velem, azután továbbáll, vagy én hagyom ott, mert nincs mit mondanom neki.

– Tilla nagyon szereti önt. Benne határtalan megértés és könyörület él. Tilla csodálatos és…

– És? – Az énekesnő vörösre sírt szemét Amritára emelte.

– Ha valaki nagyon messziről, az idő mérhetetlen mélységéből érkezik, nehéz megszoknia új, idegen környezetét.

– Idegen környezetet mondott? De hiszen az én testemből, húsomból szakadt ki! Neki ettem és ittam kilenc hónapon át. Saját lényem anyagából épült a szervezete! Nagyon nehezen született! Mesterségesen kellett megindítani a folyamatot, s végül is császármetszéssel tudták kivenni belőlem! Mintha vonakodott volna világra jönni!

– Vonakodott. Tillának rendkívüli képességei vannak. Ön is észrevette. Mintha nem is kisgyerek, hanem egy zseniális, nagyon bölcs és… időtlen lény lenne, akit száműztek valahonnan, vagy önként, számunkra rejtélyes okból hullt alá közénk üstökösként. Egész valója szikrázó fény, amelyre csak átmeneti hályog borul, amíg látszólag kicsi testének szűk burkában fel nem nyílik a hagyományokban olyan sokszor említett harmadik „magányos szem”, amelyen át visszazúdulnak tudatába érthetetlen múltjának, igazi valójának képei. Hamarosan az öné lesz teljesen, mert rájön, szüksége van önre. Nem fog fájdalmat okozni annak, aki annyit szenvedett érte. Tilla jó.

– Micsoda zagyvaságokat beszél itt összevissza! – Az énekesnőn tiltakozó, hisztérikus düh vett erőt. Kiabált. – Legszívesebben azonnal kihajítanám! A maga közelsége, ostoba, primitív fanatizmusa még egzaltálja az én kislányomat! Igen! Maga az oka az egésznek!

Amrita némán nézte a sírva kiáltozó asszonyt.

– Ne nézzen így rám! – rikoltotta. – Azonnal hagyja el a házamat! Kifizetem és…

Úgy tudták, Tilla a negyedik szobában alszik valahol. Amrita ott látta utoljára. Most hirtelen megjelent az ajtóban, virágos pizsamájában, és Amritához szaladt. Felnyújtotta hozzá a kezét, és anyjára mosolygott.

– Anya – mondta. – Miért haragszol?

Az énekesnőnek elállt a lélegzete. Odalépett hozzájuk. Magához ölelte Amritát.

– Ne haragudjék, kedvesem! Kérem! Bocsásson meg! Nem engedném el egy vagyonért sem! Maradjon Tillával! Csak akkor vagyok nyugodt! Maga tud bánni vele. Magához ragaszkodik. – Lehajolt Tillához. A kislány egy puszit nyomott az arcára. Anyja úgy magához szorította, hogy a kislány alig kapott levegőt. – Szeretsz engem? – kérdezte zihálva.

– Szeretlek.

– Azt mondtad, anya! Először mondod!

– Igen… anya.

– Olyan boldog vagyok! – Tilla arca már csupa rúzs volt szenvedélyes csókjaitól. – Azt hiszem, életemben először vagyok igazán boldog!

Séták az időben

Amikor Amrita egyedül maradt Tillával, hosszan nézett a hozzásimuló kislány szemébe.

– Szép volt tőled.

– Hogy anyának szólítottam?

– Igen.

– Nem akarok megválni tőled, Amrita. – Tisztán, folyékonyan beszélt, mint egy nagyon művelt felnőtt. Nem volt benne semmi gyerekes. – Szép neved van, Amrita.

Amrita sok mindent érzett Tillával kapcsolatban, most mégis lúdbőrös lett egész teste. Kezét a szívére szorította, hogy lecsillapítsa lüktetését.

– Te ismertél engem, mielőtt…

Tilla Amrita arcához nyúlt nyugtatón, szelíden, szánakozva.

– Persze. E szerencsétlen, nagyon fontos bolygó múltja, jövője és… saját feladatom úgy zúdul vissza gyermektestembe, mint egy hatalmas óceán hullámai. Az ilyen átmeneti kábulat törvényszerűségével számolni kellett alámerülésemkor. Elkerülhetetlen volt.

– Anyád halálra rémülne, ha tudná… észrevenné, hogy a teste csak gubója volt egy számára teljesen érthetetlen, ijesztő jelenségnek!

– Nem fogja észrevenni. Most már teljesen tisztában vagyok vele, hogyan kell viselkednem. Nem okozok neki semmiféle bánatot. Kedves, tudatlan, valójában boldogtalan asszony, aki csak a relatív, emberi időben él, ott pedig minden rögzíthetetlen. Múlandó, tehát nem igaz. Neki nincs mibe kapaszkodnia, mint ma a Földön nyüzsgő halandóknak általában. De én mellette leszek. Végig. Megérdemli.

– De miért éppen az ő testéből kellett kiszakadnod ebben az apokaliptikus korban? – kérdezte Amrita kifulladva.

– Mert kitűnő színésznő. Testem az ő sejtjeiből, génjeiből, molekuláiból, kromoszómáiból épült. Nekem is jól kell eljátszanom a szerepet, amelyre születtem.

– Mire születtél?

Tilla hallgatott egy ideig. Pillantása kifürkészhetetlen volt.

– Megtudod hamarosan. Azt is, hogy te ki vagy.

Amrita szorongása elmélyült.

Tilla mosolya ráragyogott.

– Ne félj! Kételkedsz bennem?

– Nem, nem! Semmiben nem vagyok annyira bizonyos, mint hogy a te szándékaid nem lehetnek rosszak!

– Azért vagy mellettem. Tudatosan vállaltam, amit meg kell tennem. Majd. És neked is részed lesz a feladatomban. Szükségünk van egymásra.

Amritát egyszerre olyan boldogság öntötte el, mintha óriási belső nap gyúlt volna ki benne. Átölelte Tillát. Öröme könnyként csordult le arcára.

– Jól van, jól van, Amrita! – Tilla úgy beszélt hozzá, mint érett felnőtt egy kisgyerekhez. – Neked is uralkodnod kell az érzéseiden, nehogy anyám, aki nem az valójában, féltékeny legyen rád. Nagyon szeszélyes. Tudod.

– Tudom. De nekem mesélni fogsz arról… azokról az emlékekről, amelyek beléd ömlenek?

– Igen. Mindig csak annyit, hogy meg ne zavarjalak vele.

– Nem zavarsz meg vele, hiszen… hiszen kell, hogy ismerj! Érzed, mennyire nyitott vagyok olyan dolgokra, amelyektől más emberek visszariadnának.

– Úgy teszek, ahogy helyes. Fokozatosan avatlak be bizonyos dolgokba, amelyek befogadására alkalmasabb vagy másoknál. De ember vagy, fizikumodnak és érzésvilágodnak elviselhetetlen lenne, ha egyszerre zúdítanék rád súlyos terheket.

– Te is embernek születtél! – tört ki Amritából.

– Én nem vagyok egészen ember. – Tilla felemelte a karját, és bal tenyerét Amrita elé tartotta, aki mellette guggolt. Tilla tenyeréről teljesen hiányoztak a vonalak. Sem élet-, sem szív-, sem fej-, sem sorsvonal nem mélyedt rózsás, apró tenyere párnái közé. – Az orvosok sem értik, mi ez, akikhez anyám elcipel előbb-utóbb. Te sejted, mit jelent?

– Talán… azt hiszem… de nem merem hinni – dadogta Amrita. A melléhez szorította Tilla bal kezét.

– Nekem nincs földi múltam, Amrita. A ti relatív időszámításotok mélyén valamikor csak látogatást tettem a Határtalan Könyörület Rendjében, Indiában. Ez az eszme több kataklizma után mindig újra megvalósult, amikor az „újra fiatallá lett emberiség” közé megszülethettek szellemi hordozói. Az első ilyen kataklizma a ti történészeitek szerint nyolcszázmillió évvel ezelőtt történt. Azóta több is végbement ezen a magjában lángoló, zengő, szüntelenül változó, élő bolygón. Jég, vízözön, tűz pusztított el civilizációkat, amelyek más formában mindig felburjánzottak a kozmosz csíráiból. Az akkori Rend ősformáját hegyeket felgyűrő, tengerek medrét sivataggá változtató, völgyekre zúduló, földrészeket szétszakító tűz- és vízözön pusztította el. De megint felépült. Mert az anyag mögötti örök ideák hozzák létre ugyanazokat a formulákat, amelyeken át hírt adnak magukról. Az a Rend, ahol rövid ideig a ti számotokra egészen különös körülmények között látogatást tettem, már nincs ezen a bolygón, de újjáépült, ahogy a darazsaitok, méheitek mindig ugyanazokat a hatszögletű, szabályos sejteket hozzák létre, ha elpusztítják a létfeltételeiket. Mert az eszme itt van. Működik. A legutolsó kataklizma előtti Határtalan Könyörület Rendjének vezetője nagyon öreg, bölcs asszony volt. Ő idézett meg egy magasabb síkról, azért éreztem szellemileg anyámnak. Mint ahogy az is volt. Mi azonban másképp szerettük egymást, mint általában az emberek. Minden birtoklás, egzaltáció nélkül. Kapcsolatunkat a fény szolidaritásának nevezhetném. Azért kerestem őt első sokkomban, amely az anyag magzatvizébe, majd e szörnyű törvények gátjai közé vetett, homályos emberi reflexeimmel. Szerzetestársaimmal akkor szanszkritul beszéltem, amelynek fogalmi nyelve sokkal tágasabb és gazdagabb volt a mainál. Ennek a lenyomata kelt életre bennem, amikor megszólaltam.

– Úgy érted, ez a Rend, amely most is működik Indiában, pontosan olyan volt, mint az, ahol…

– Nem pontosan. Egészen más volt a Föld arculata. Földrészek, hegyek, szigetek tűntek el a kataklizmában, és mások támadtak helyettük. Az akkori Rend helyi klímája szelídebb, vegetációja dús és gyönyörű volt. Mitikus babérligetek zúgták körül, édesvizű patakok habzottak. Az idea azonban a fénynek és könyörületnek ugyanazt a „sejtrendszerét” hozta létre, mint ma a szektáktól, fanatizmustól, népességrobbanástól gyötört India trópusi légkörében, sokkal nehezebb körülmények között.

– Ezt te honnan tudod, amikor… – Amrita hirtelen elhallgatott. Arcát pír öntötte el. – Ne haragudj. Én ember vagyok, ha más is, mint a többiek, és nehezen élem bele magam abba, hogy te…

– A nyelvekkel most már nem lesz gondom.

– Úgy érted, hogy…

– Olvasni és beszélni fogom őket. Valamennyit. Érzékszerveim, amelyeket te okkult érzékelésnek nevezel, rohamosan felélednek. Bettina nagyon sokfelé utazik. Fel sem tűnik majd neki. Az én észlelésmódom és a ti gondolataitok, képzeteitek között nincs sűrű függöny. Látok, hallok, értek nem pusztán a két szememmel, fülemmel, és nem beszűkült, három-négy dimenzióban. Ehhez majd hozzá fogsz szokni. Benned is megvan ez a képesség.

– Akkor ott a mélymúltban… az utolsó kataklizma előtt… kora gyermekkorodban haltál meg?

– Én sohasem haltam meg.

– Ez hogy lehet? Mondj többet erről! Kérlek!

– Csak átutazóban voltam egy fiatal testben, amelynek lejárt az ideje, de még meg lehetett hosszabbítani a természet energiáival. Így beszélhettem rendtársaimmal, s közölhettem velük, miért kellett fizikai organizmust kölcsönöznöm végső beavatásaikhoz. Mi vár rájuk a jövőben. Mi a szerepe e bolygónak, a Fény Tégelyének a halálból szüntelenül újratámadó életben. Miért éppen a Föld a láthatatlan erők mentális alkímiájának célja. S ez a Nagy Opus létre fog jönni rajta mérhetetlen szenvedések hőjében, amelyek kiégetik a salakot, s az emberólmot emberarannyá változtatják.

– Ezt talán érezni fogom… egyszer. Azt mondtad, „kölcsönöztél egy testet, amelynek már lejárt az ideje”. Mi történt vele?

– Visszaadtuk a tűznek a halandó burkot, amelyből már eltávozott eredeti lakója.

– Veled mi lett utána?

– Itt maradtam a Föld légóceánjában, és figyeltem véres történelmeteket. Készültem rá, hogy a ti törvényeitek szerint, gyermekként szülessek meg a legnehezebb korszakotokban, tiszta tudattal, bennetek csak látensen szunnyadó érzékszervekkel és a teljességet átfogó emlékezettel. Bevallom, iszonyodtam ettől az idegekkel átszőtt, valóságra süket és vak, sebezhető, halandó kínpadtól, de meg kellett lennie. Ne kérdezd, miért. Egyelőre úgysem adhatok rá választ.

Szepes Mária (1908–2007) a magyar spirituális irodalom kiemelkedő alakja, író, költő, műfordító és okkultista. Legismertebb műve, A Vörös Oroszlán (1946), mára kultikus státuszt ért el, és a tudatfejlődés, reinkarnáció és halhatatlanság témáit járja körül. Műveiben ötvözte a mélypszichológiai tudást, a filozófiai mélységet és a misztikus hagyományokat, ezáltal olyan különleges életművet hozott létre, amely a mai napig inspirálja az olvasókat. Számtalan műfajban dolgozott élete során. Mese, regény, tudományos- fantasztikus regény, pszichológiai-karakterológiai tanulmány kötetek, önéletrajzi regény, ezoterikus tananyagok, versek, novellák, cikkek, filmforgatókönyvek, színművek, valamint meditációk, misztériumjátékok alkotója, dramaturgja, mely műfajokban mind otthonosan és felszabadultan mozgott, hatalmas tudásbázissal a háttérben. Írásaiban gyakran alkalmazott szimbolikus nyelvezetet, hogy az olvasót mélyebb önismeretre és transzcendens tapasztalatokra ösztönözze.

Pályafutása során számos követőt és tisztelőt szerzett nemcsak Magyarországon, hanem külföldön is. Szepes Mária munkássága a mai napig élő és aktuális, művei a spirituális keresők alapolvasmányai közé tartoznak. Életműve több mint 80 önálló kötetet ölel fel, munkássága nemzetközileg is elismert: művei angol, német, szerb, szlovák, portugál, spanyol, olasz és román nyelven is megjelentek.

Ahogy ő maga fogalmazott: „A lélek örök vándor, aki minden tapasztalattal egyre közelebb jut valódi önmagához.” Szepes Mária életműve ma is élő inspiráció mindazok számára, akik a szellemi út keresői.

Szellemi munkásságának, emlékének ápolásával a Szepes Mária Alapítványt bízta meg.

SZEPES MÁRIA ALAPÍTVÁNY –

Egy örökség, amely tovább él

A Szepes Mária Alapítvány 1996 óta jegyzett nonprofit szervezet, valódi kibontakozását azonban 2007-ben kezdte meg – teljesítve ezzel az írónő akaratát. A tudás lángját közvetlen tanítványaira bízta.

Küldetésünk nem kevesebb, mint az örökség életben tartása, méltó gondozása.

Az Alapítvány fő tevékenységei:

szellemi hagyaték ápolása, kéziratok, hangfelvételek, fotódokumentumok digitális archiválása, irodalmi és kulturális közvetítés, ismeretterjesztés, képességfejlesztő programok gyerekeknek és felnőtteknek egyaránt, az ökológiai tudatosság és az egészségtudatos életmód terjesztése.

Munkánkat támogatja többek között: Szintézis Szabadegyetem, Petőfi Irodalmi Múzeum, Csillagpor Olvasókör és hivatásuk iránt elkötelezett, kiváló munkatársak.

Köszönjük, hogy velünk együtt őrzi ezt az örökséget!

Kérjük, adományával vagy adója 1%-ával támogassa munkánkat.

Székhely: 1026 Budapest, Júlia utca 13.

www.szepesmariaalapitvany.hu

info@szepesmariaalapitvany.hu

facebook.com/szepesmaria

Adószám: 18126934-1-41

Számlaszám (K&H Bank): 10403181-00015795-00000003