Copyright© Karda László 2020
Minden jog fentartva
http://kardalaszlo.hu

ISBN: 978 -615 -92 -6

Borítót rajzolta: Horváth Fanni

Szerkesztette és a hátsó borító szöveget írta: Bagyinka László

http://blnet.hu

KARDA LÁSZLÓ

Az utolsó rabszolgalázadás

novellák

GNÚK LÁZADÁSA
PUTYPI A KATONA
ILLÉS BICIKLIJÉN

Rövid novellák

A MÁSODIK
10 SZÁZALÉK
ÉN IS BESZÉLEK A TV -VEL
A TESZT
A KINEVEZÉS

SZOLGÁLAT
A SÁRGA

AZOK A NŐK
AZ UTOLSÓ RABSZOLGALÁZADÁS
MÉZESBÁB ÁRNYÉKÁT

A GNÚK LÁZADÁSA

Az erdő megbolydult.
Mindenkit meglepett, hogy az öreg kan nyúl beszélget az éltes korú anyafarkassal. Ez az erdő a Vörös Erdő. Nem piros, mert azt csak akkor mondták, ha sértegetni akartak. Más színű erdőbéliek tudták, hogyha lepirosozzák a Vörös Erdőt, diplomáciai vita lesz belőle és egyéb perpatvar meg vissza -el - színezés.

Az éltes korú anyafarkas, akinek a becsületes neve Fatima, pironkodva vallotta be a nyúlnak, akinek a becsületes neve Vendel, hogy tévedett.

- Miben is? - kárörvendett Vendel, a kan nyúl.

- Abban, hogy javasoltam; oszlassuk fel az Erdei Tanácsot - és elsírta magát.

- Ne keseregj! - a vigasztalás nem volt őszinte.

Három róka kölyök szaladt el mellettük, szökdécselve és kiabáltak, - Gnú, gnú, gnú!!!

- Na, ezt mondom! - szipogott tovább Fatima. - És azt fogják mondani, hogy ilyen hibát csak egy nő követ el. Én voltam a feloszlatott Tanács egyetlen nőnemű tagja. Takarékoskodni akartam.

- Emlékszem rá - Vendel, a kan nyúl úgy tett, mintha nehezére esne az emlékezés. Az erdő összes lakója csodálkozott, hogy mit keres egy nőnemű a Vezetőségben.

- Szilárda, a medve, a főnök is nő - vetette oda Fatima, az anyafarkas.

- De ő a Medve!

A beszélgetés egy rövid időre megszakadt. Ezen nem volt mit változtatni. A medve, az medve. Ha férfi, ha nő, ő a medve. Ezt mindenki, de legalább is az erdő többsége ellenvetés nélkül elfogadta.

- Mi lesz a gyerekekkel? - kezdte újra Fatima.

Vendel, a kan nyúl ebbe nem akart belefogni, mert nem volt kialakult véleménye, hogy mi is fog történni, ha a gnúk csordástól és családostól megjelennek.

Mert ez a helyzet. Az erdőben, a mindenszínű erdőben most ez volt a főtéma.

A szórványosan megjelenő gnúkon először csak mosolyogtak. Furcsa volt számukra a külsejük, a bőgésükön nevettek, de amikor sokasodni kezdtek és megzavarták az erdők idilli csendjét, kérdően néztek egymásra. A bagoly bölcsen jegyezte meg.

- Nem lesz ez így jó! - szépen, lassan, tagoltan mondta, mert nappal is csak így tudott beszélni.

Az elején Szilárda, a medve hányaveti módon vetette oda a sopánkodóknak.

-Nagy az én barlangom, elférünk benne.

Amikor az üregi nyúlhoz eljutott ez a mondat és az a hír, hogy akinek barlangja van, be kell, fogadjon legalább két gnút, kocogni kezdett a foga.

– Egy ágyam van. Én nem aludtam ilyen gnúval. Mi lesz velünk? Mi lesz velünk? - sopánkodott.

Az erdei pocok kárörvendően nevetett, ami vinnyogáshoz hasonlított és igencsak fülsértő volt.

- Hozzám egy negyed gnú vagy mi a fészkes nyavalya se fér be - mielőtt eltűnt a lyukba okosságát azért meg akarta villantani.
- Ezek olyan sötét színű tehenek még kérődznek is azt hiszem -

Az erdők, a Zöld, a Kék, a Lila és a Sárga. Fekete Erdő nem lett, mivel a Legfőbb Erdei Tanács megállapította, hogy a Kerek Erdő névvel együtt a mesék már lefoglalták. A vörös erdő izgatottságát nem értették.

- Mit rinyálnak?

- Mindig ilyenek voltak!

- Még ilyenebbek!

Ezek a mondatok voltak a leggyakrabban elhangzó rosszallások. A mondatok lassan elfogytak, újakat kezdtek fogalmazni, mert a helyzet változott. Amikor az első gnúk megjelentek az erdei tisztásokon, olyan zavarodottak lettek, hogy bódultan néztek maguk elé. De ez az állapot hamar változott. És a változás azonnal az erdei vezetőkhöz jutott.

A baj, a probléma a réteken történt.

- Ilyen nincs! - méltatlankodott a feloszlatott Tanács titkára, Olivér, a szarvas, aki nagyon hiú volt. A még növésben lévő szarvát úgy hordta, mintha korona lenne.

- Keveslik a legelőket - foglalta össze.

Az újra összehívott Tanács némán várta a további magyarázatot. Olivér a szarvas folytatta.

- Ki akarnak vágatni fákat, hogy nagyobb legyen a területük.

- Kivágatni? - egy bizonytalan hang kérdezte.

- Igen! Kivágatni.

- Miért nem állnak neki ők?

Olivér, a szarvas csak sejtette, nem értette, de magyarázta.

- Nem akarnak dolgozni az erdőgazdálkodásban.

Újabb döbbent csend lett.

- Mi meg azt hittük, hogy elegen leszünk az Erdőgazdálkodásban, ami nem egyéb, mint favágás - ezt Hunor, a hiúz mondta, a többiek csalódottságát is megfogalmazva.

Amikor a gnúk megjelentek, voltak, akik arra gondoltak, hogy munkájuk hasznos lesz az erdőknek.

- Nagy, erős állatok és pótolják a munkaerőhiányt. Kevés a favágó. Népszerűtlen szakma. - korábban úgy érveltek azok, akik nem láttak veszélyt a gnúk váratlan megjelenésében.

De naponta változott a helyzet, hónapokon át csak jöttek, se szeri, se számuk. Változtatásokra volt szükség, de az idő segített a megoldásban.

Az érkező gnúk száma rohamosan fogyott. Egyre kevesebben érkeztek. Ezen csodálkoztak el az erdők vezetői, és új problémák után néztek. De új nem volt, a régiek pedig újra az állatok figyelmébe kerültek és egyre erősebben, meg odaterelték a figyelmüket. A megoldásokat sürgetni kezdték a nem létező problémákhoz.

- Mi lesz, ha többet süt a nap és kevés lesz a széna? - kérdezte az uralkodó szarvasbika, Zénó.

Ő uralkodott a bőgésük idején, de nem tudta, hogy mi okozhatja a széna hiányát. Csak hallott valamit a felmelegedésről, meg, hogy erről mindig üléseznek, vitatkoznak, de az eredmény egyre kevesebb és a veszély egyre erősebb.

Volt olyan hely is, ahol erre nem is tudtak figyelni. Keresték a megoldást, de most a sok főnök tehetetlen volt. Az erdő lakói legnagyobbat a Medvében csalódtak.

- Ennyi tehetetlen vezetőt egy rakáson - jelentette ki a ravasz, de számító Sárga Erdő vezetője. - Ha én nem lennék, hát… - és úgy nézett fel az égre, mintha a glóriában gyönyörködne, ami a feje fölött ragyog, mert azt képzelte magáról, hogy a korona jár neki.

- Mert sokan úgy hiszik most is, hogy… - ezt már a Sárga Erdő szóvivője egy messzi vidékről jött papagáj mondta, s dicsérni kezdett, de mindig azt a három - négy mondatot ismételte.

-Ő egy őrző - védő? - kérdezte egy már kicsit őszbe hajló nyúl.

A nyulak furcsán őszülnek és kevesen vannak, akik megérik a színváltozást. Kivétel a kan nyúl volt.

- De miért csak most véd? - ezt már egy kakukk rikácsolta.

- Hülye vagy! - intette le egy másik kakukk.

- Na, miért is? - a kérdés elhalt a fakoronákon, de a harkály hallotta.

- Mert nekünk nem biztosított lakást, csak ígérte. Lett több kis kakukk gyerek, de lakás nem. Tehát újra régi módszer következik.

- Ezek megint beköltöznek valahová, háborgott a harkály.

A higgadt kakukk nyugtatta az ideges kakukkot.

- Ha lakás nem is lesz, de lesz családnak több odú.

- És mi van a pótszárnyakkal?

Zavarodottságot érzett a higgadt kakukk. Ezt az ígéretet akkor sem értette.

- Nem kell mindent megérteni - ezt gondolták és hallgattak. Ezt szajkózta, nemcsak a szajkó, hanem az egész kis Sárga Erdő. A harkály nem szerette a szajkót és az ostoba kántálást, dühös lett.

- Ostobák! - úgy mondta, hogy hallják is meg nem is, majd elrepült.

A gnúk nem tudnak repülni, de kitartóan vándorolni, nagyon és pontos céllal. A legszélső erdő úgy döntött, hogy a gnúk nem mehetnek be az erdőbe még akkor sem, ha ki is mennek.

- Sok fa pusztul ki, letapossák a legelőket, lerágják a fák lombjait - panaszolta a legszélső erdő vezetője.

- Lehet telepíteni - mondta egy bagoly, aki az erdő és mezőtelepítés szakértője volt.

- Az sokba kerül - sóhajtott a legszélső erdő vezetője.

A bagoly, akit fülszerű tollkinövése miatt fülesbagolynak is neveztek bólintott. Nagy feje alig mozdult, s így a legszélső erdő vezetője bizonytalan és ideges lett.

- Lesz külön útjuk a gnúknak. Azon mennek tovább - közben lehiggadt. - Még el is látjuk őket, mert az állatiasság ezt követeli. Nálunk egy se maradhat, mert erős lesz a turista szezon - sunyin vigyorgott. - Sok krokodil jön. Meg oroszlánok is kíváncsiak a látványosságainkra. De lehet az is, hogy gnú nézőbe jönnek.

Korábban fogytak a gnúk, de újra történt valami, mert ha nem akkor a számban, mint hónapokkal ezelőtt, de újra elindultak, pedig most már volt a kis karámokon túl, nagy karám is. Mert amikor a gnúk első csapata megérkezett az erdőkben ideiglenes majd állandó karámok készültek. Később a nagy karám - csak úgy nevezték az ősállatok - körbekerítették az erdőket vagy csak odaépítettek kerítést, ahonnan várható volt a gnúk érkezése. Sok karám épült.

Sok pénzbe került, senki nem ismerte az árakat, senki nem merte megkérdezni, hogy mennyibe kerül egy méter karám.

- Mire is jó a karám? - Ezeket már sokan morogták az orruk alatt. Ahol nem épült karám, ott fanyalogtak.

- Pénz kidobás és felesleges.

Ahol karám épült mást mondtak, kiabáltak és bizonygatták.

- Mi gyorsan és határozottan intézkedtünk.

Volt olyan fuvallat is. - Megmentjük az Erdőket!

Nem tudták az erdők lakói, hogy igaz vagy csak szokásos hasba akasztás. Most az erdők lakói, de legjobban a kis Sárga Erdő lakói, át lettek verve.

Ezt egy migráns róka, aki rosszul beszélte a sárga nyelvet így fogalmazta meg: - Ez lenni baszás ki!

Na, e röhögtek, de keserűen, olyan keserűen, hogy azon már szégyenkezniük is kellett.

Igaz az is, hogy a gnúkkal becsületesebben kellett volna bánni. És az is, hogy gnú bőrbe bújt krokodilokat és oroszlánokat meg kellett volna találni. A kis gnúk meg nem tehetnek az összes állat baromságáról, mert ők még csak gyerekek.

- Talán ők is hasonlóak lesznek hozzánk!? - fejezte ki ilyen módon Benjámin, a filozófus farkas.

- Bizony ilyenek! - sivította a sakál és olyan öntelt pofát vágott, hogy a filozófus farkasnak, Benjaminnak, aki nem hitt az erőszakban, ökölbe szorult a mancsa.

- Mi lesz a karámokkal? - hallatszott egy kérdés az állatseregletből.

- Kell az későbbre! - üvöltötték több helyről is.

Közben lökdösődés támadt, senki nem tudta miről balhéznak.

Ez egy ad hoc erdei összeverődés volt. Az erdők vezetői nem szerették, ha az állatok csak úgy csoportosulnak.

Régebben se szerették, ha együtt vannak, talán még gondolkodnak is.

Erről a gnú kérdésről gondolkodni kell! Nem lehet félvállról venni.

A gnúk szétszéledtek az erdőkben és már nem is lehetett követni mozgásukat. A hely ahová érkeztek olyanná tette őket, hogy mindent szabad, amit otthon nem mertek megtenni.

Az erdők elöljárói, de legfőképp Szilárda, a medve lepődött meg. De már mondták is a többiek, hogy ő a hibás, neki a legnagyobb a feje, neki kellett volna tudni és látni a veszélyt.

A gnúk, ha nem hímnemű volt az erdő lakója, azt gondolták, hogy az övék, joguk van hozzájuk és magukévá akarták tenni.

Nem tudták felfogni, hogy itt is vannak szigorú szabályok.

- Aki ostoba azt meg kell büntetni - ezt Fatima, az anyafarkas javasolta.

Erre éljeneztek. Sokan éljeneztek. Már azok közül is, akik sajnálatból és állati szeretetből segítettek a gnúknak meg a kis gnú borjaknak, amikor elérték az első erdő szélét. Őket a többiek elfajzott eszmei gondolkodással vádolták.

- Olyan libertétek - Bódog az intrikus róka mondta.

- A rossz!? - nem lehetett tudni, hogy a hang kérdezte vagy megállapította.

- Nagyon rossz! - bődült egy vezérhang. Az erdő lakói együtt ordítottak. Mindenki ordított. Volt, aki nem tudta, miért ordít, de ordított.

- Te a sakál rokona vagy? - kérdezte Dorina, a hód.

- Miért lennék az? - sértődött meg Lukrécia, a borz.

- Mert úgy ordítasz.

- Mindenki ordít. Nekem is kell. Nem akarok kimaradni a nagy közös ordításból - és Lukrécia, a borz most nem büdös volt, hanem hangos.

Dorinát zavarta az ordítozás. Azon töprengett, hogy miért nem gondolkodtak korábban, hogy a gnúk vándorlása milyen zavarokat okoz az erdők önrendelkezésében. Meg az erdők vezetői, miért nem figyeltek a távoli jelző üvöltésekre és vállalták fel a felelős döntéseket.

- Most meg vonyítanak - gondolta Lukrécia, a borz. Ahonnan jöttek kemény szabályok voltak. Miért is hitték, hogy itt mindent szabad.

Míg fejcsóválva ment, arra gondolt, hogy volt, aki ebből is bőséges hasznot húzott. Hatalmuk növeléséhez ügyesen használták ki a gnúk okozta gondok magyarázatát. Sokszor torzították azokat.

A rigók végig csivitelték az erdőket. Az összeset, mert az volt a parancs. Aki nem csivitelt, az nem kapott új fészket. Mások, a legfőbb csivitelők kapták a legkényelmesebb fészkeket és szinte ajándékba.

- Mi lesz velünk? - kérdezte Veronika, a feketerigó. Ő lány létére erős akaratú és nagy testű volt.

- De egy sashoz, hogyan lehet nagy testű egy rigó? - viccelődtek a vadmacskák. Ott a főnök egy kan macska volt, név szerint Timót.

Ez a Timót úgy beszélt, hogy az állatoknak felállt a szőr a hátán, hát persze ez nem vonatkozott a siklókra, békákra és egyéb csupasztestűekre, minél mélyebben szólt a hangja, annál rosszabbat jelentett.

- Meg kell marni az orrukat - burrogta, amikor hallott a gnúk balhéiról.

- Mard meg! Te rendet tudsz teremteni - hízelkedett Fedóra a legcsinosabb vadmacskalány, aki reménytelenül szerelmes volt Tímótba, de örökké másokkal vigasztalódott.

Újra rossz hírek érkeztek. Sok gnú jön, hogy elinduljanak az erdők felé, de egy botrány rövid ideig elterelte a figyelmet. A főszereplő Fedóra volt, a macskalány. A fiatal hím gnúk félreértve dorombolását meg akarták búbolni, amiből lett nagy kavarodás.      Hasonló esetekről más erdőkből is jöttek hírek.

- Nem szabad prédák a mi lányaink, asszonyaink - Zénó, a szarvasbika bömbölte világgá. - Fel kell őket öklelni.

- Kiváló ötlet - csatlakozott Vendel, a kan nyúl.

- Elég az? - kérdezte Dorina, a hód.

- Mit akarsz? - méltatlankodott Lukrécia, a borz. Ők nem kedvelték egymást. Mindig ellentmondtak, ha alkalmuk volt.

- Le kell vágni! - üvöltötte az egyébként máskor csendes Dorina, a hód.

- Na, ilyen állatok is vannak - mutatott Lukrécia, a borz Dorinára.

Fatima, az anyafarkas már sokadjára volt szemtanúja Dorina és Lukrécia marakodásának, eddig csak legyintett, de most bosszús lett.

- Pofa be! - ő maga is meglepődött durvaságán.

A legnagyobb botrány akkor volt, amikor a búbolás ocsmány erőszakká fajult.

- Lincseljük meg!!! - ordította a tömeg. Még a legjámborabb állatok sem mondtak ellen. A gondolatok sokféleképpen működtek.

- Nem tudják, hogy mi mások vagyunk.

- Nem akarnak úgy gondolkodni, mint mi.

- Azt hiszik, hogy ők valakik.

- Mindent saját vallásuk szerint ítélnek meg.

- Csak ők és senki más.

Ilyen és ehhez hasonló gondolatok majd megfogalmazások kezdték az erdő lakóit foglalkoztatni.

A békés és humánus állatok is bizonytalanok lettek. És robbant a bomba! Igen szó szerint. Sok állat halt meg.

Nagy lett a gyász és ez azoknak segített, akik hogyan is mondták. - Velük keményen kell bánni!!!

Az erdők vezetői össze - vissza kapkodtak. Nem tudták mihez kezdjenek. Néhányan népszerűséget tudtak csiholni a gnú ügyből, de azt tudni lehetett, hogy ez rövid ideig tart.

- Addig üsd a gnút, míg meleg! - mondta egy ostoba rigó, de olyan nevetséges lett, hogy még azt is a szemére vetették, hogy régebben egy nagykerben csipegetett az eleségből és a kasszánál elfelejtett szólni, hogy mit is tett. Majd kifizette, mert pénze volt bőven.