Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

„Békében hosszúra nőtt haját simára leborotválta, csak éppen bátor, rettenthetetlen indián módjára, egy skalpfürtöt hagyott meg az ellenség számára. Ebben a hajfürtben három vörös harci toll ékeskedett. Arcát vörös, fehér és sárga csíkok szántották végig, mindkét arca közepén egy-egy fekete folt.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

James Oliver Curwood

A FEKETE VADÁSZ

fordította:
Margittai Szaniszlóné

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-826-7 EPUB
ISBN 978-963-559-827-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
The Black Hunter

első kiadás: 1926
az elektronikus változat az 1928. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító N.C. Wyeth (1882 – 1945) First pathway
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

„Békében hosszúra nőtt haját simára leborotválta, csak éppen bátor, rettenthetetlen indián módjára, egy skalpfürtöt hagyott meg az ellenség számára. Ebben a hajfürtben három vörös harci toll ékeskedett. Arcát vörös, fehér és sárga csíkok szántották végig, mindkét arca közepén egy-egy fekete folt.

Füleiben nagy rézkarikák. Övében egy hatalmas tőr, s a tőr mellett függött egy véres skalp.”...

1.

Késő délután volt. Százhetvenkét év előtt. A szunnyadó vadont bearanyozta az indián nyár álmatag verőfénye. Ott lenn két fiatal lélek megigézve nézte a békességes csendnek ezt a paradicsomát. Az ezüstösen, titokzatosan kanyargó Richelieu folyót, amely vagy húsz mérföldnyire északon, St. Lawrence felé iramlott

A folyótól délre újabb hat mérföldnyire feküdt Champlain tava, s azon túl a gyűlölt angolok és az őserdők rézbőrűjeinek a seregei, amelyek Új-Franciaország vesztére törnek.

A fiú heteken keresztül tartó nehéz, fáradságos munkával rávéste gondolatait a hatalmas bölényszarvra. Pók hálójához hasonló finom, hajszálnyi, gyöngéd vonásokkal. Büszke volt a munkájára, s tekintetében a művész lelkesedésének lángja lobogott, mikor remekművét először illette más tekintete.

Tizenkilenc éves volt. A jezsuita térítők határ menti iskolája s az őserdő levegője érlelték korakomollyá Sudár legény volt. Tökéletesen arányos testalkatú, gyors mozdulatú.

A haja dús, hullámosan szőke Szürke, nagyon világos szemeinek tekintete biztos, határozott Még indián szem sem érzékelhette gyorsabban a távoli láthatár minden mozzanatát.

Dávid Rocknak hívták, de angol hangzású neve ellenére is egész leikével, szívével Új-Franciaország rajongó híve volt.

A mellette álló Anne St. Denis talán még a remek tájéknál is magkapóbb kép volt Fél fejjel volt alacsonyabb Dávidnál. Kékesfeketén csillogó hajfonatai keskeny csípőjét verdesték. Kipirult arccal, ragyogó szemekkel, boldogan és büszkén emelte magasra két kezében a szaruszarvat.

- El sem tudom hinni, hogy ez emberkéz munkája lehet! - kiáltotta ezüstcsengésű hangján. - Ó milyen büszke vagyok! Milyen boldog volnék, ha megmutathatnám a drága Mary anyának és a kedves Orsolya nővérnek, ha majd visszamegyek Quebecbe a zárdába. És eldicsekedhetném az én Dávidommal! Alig tudom elhinni, olyan csodás!

- Mennyire örülök - szólt halkan, elpirulva Dávid.

- Szebb, mint a kolostorfal valamennyi freskója. És csakugyan egyedül egy puszta késsel véste?

- Igen, a vadászkésemmel! Erre a nyers bölényszarvra, amelyet egy algonquintól vásároltam. Két év előtt zsákmányolta egy seneca indiántól. Akit megölt.

Anne megborzongott.

- Azért éppoly szép marad, Anne.

- Igen, de én gyűlölöm ezeket a vérengzéseket! Más lélekkel nézném, ha nem egy seneca élete árán került volna magához.

Dávid tekintete végigkalandozott a folyón s az őserdőn

- Tekintse meg az alsó oldalát, Anne! Ott is van valami… amit még nem látott.

Anne megforgatta a szaruszarvat Alsó felén, csöppnyi fenyőerdő tisztásában két sor betű volt bevésve „Szeretlek. Ameddig élek, érted harcolok." Alatta a név kezdőbetűi és a dátum: „D. R. 1754. szeptember."

- Ezt magának írtam, Anne... Minden betűje igaz. Az egész világgal megküzdenék magáért!

Nem nézett a leányra. Erős hangon akart beszélni, de minden szavából kiremegett a fiús kétely, a gyöngeség, a félelem. Mindaz a bizonytalan érzés, amely utolsó időben ellenállhatatlan erővel megrohanta.

A leány megértette. A szaruszarvat pillanatig a szívére szorította. Aztán letette a bársonyos gyepre, és Dávidhoz fordult. Kis, puha kezével végigsimogatta a fiú arcát. Dávid egy hirtelen mozdulattal magához szorította, gyöngéden, óvatosan, mintha félne, hogy összetöri. Tekintetükben ott lobogott a gyermekkoruk óta ápolt, velük növekedett szerelem lángja. És Anne, fejét felemelve, odanyújtotta égő száját.

- Csókoljon meg, Dávid!

Azután éppoly szelíden elhúzódott, mint ahogy odakínálta magát. Dávid elengedte.

- Nem kell értem harcolnia, Dávid. Jól tudja. Hiszen - és huncutul mosolygott - még Mary anyának is meg mertem mondani, hogy már alig várom az iskola végét, mert csak azután lehetek a maga felesége. Elképzelheti, hogy elszörnyülködtek! Annál is inkább, mert azt hiszem, a maga közbelépése előtt már arról ábrándoztak, hogy ezeket a drága, gazdag brokátselymeket és csipkéket, amelyeket annyira kedvelek, cseréljem fel a fekete apácaköntössel.

- Isten óvjon! - kiáltotta holtra sápadtan Dávid.

- Csak akkor lennék apáca, ha maga elhagyna… Akkor talán meg is halnék.

- Bár ne is volna iskola a világon! - mormogta dacosan Dávid.

- Komolyan mondja ezt, Dávid Rock^7

- Igen. Az én iskolám az őserdő Maga nem szereti a harcot, és én egyebet sem cselekszem. Az erdőben mindig harcolunk S ez így is lesz örökkön. S amíg mi az angolokkal, az irokézekkel verekszünk, nagy Quebec városában a nők s a férfiak úgy élnek, mint a francia királyok és királynők A fiúkat finom uracsokká nevelik, a magafajta előkelő kisasszonyokat kényes, nagyúri dámákká...

- S a kényes dámák természetesen beleszeretnek a finom uracsokba - kacagott Anne. - Miért nem mondja ki, ami a lelkén fekszik, Dávid? De ne búslakodjon. Az én lovagom Richelieu igaz lovagjainak az öltönyét, a bársonypuha őzbőr köntöst ölti magára...

- Én pedig attól félek... - mormogta Dávid keserűen, nem merve befejezni a mondatot és mégis vágyva arra, hogy szavakba öntse az érzéseket, amelyek hosszú hónapok óta a szívét mardossák.

- Mitől fél... mondja?

Dávid hirtelen mozdulattal a fatörzsnek támasztott puskája után kapott.

- Nézze... ez mindenem a világon... ez és az anyám.

- Az anyánk... így akarta mondani, ugye? - vágott közbe határozottan Anne -, mert hiszen félig az én anyám is.

Dávid tekintete pillanatra boldogan felcsillogott. De csak csüggedten szólt:

- Jól tudja, Anne, mire gondolok! A maga apja a környék leghatalmasabb bárója és várura! Kastélyban lakik Az én otthonom egy kis erdei ház…

- Hallgasson! - és Anne dacosan megrázta fejecskéjét.

- És maga olyan szép...

- Nem szebb, mint ez a csodás vésés ezen a szaruszarvon!

- Szereti a gazdag brokátokat, drága csipkéket.

- Csak szép lányokon!

- Ezek a drágaságok jobban illenek a városi urak viselte selyem köntösökhöz, tollas kalapokhoz, mint a mi puskáinkhoz.

- Igaz - bólogatott Anne.

- Sosem nyújthatnám azt, amit Quebec városában megtalál...

- Mennyire igaz! - komolykodott Anne, lesütve szemeit, hogy árnyas pillái elrejtsék kacagó tekintetét.

- És...

- És, Dávid?

- És most egy egész fényes társaság, nemes hölgyek, lovagok készülnek ide magukhoz Quebecből, Anne. Montrealból visszatérőben a király intendánsa is ide készül egész kíséretével. Vaudreuil is velük jő, aki jövő esztendőre, ha Bigot intendáns akarata teljesül, egész Új-Franciaország kormányzója lesz.

- Előkelő társaság csakugyan - szólt Anne egyformán komoly szelíden. - Quebec öt legszebb leánya is velük jő. Tudom, hogy féltékeny leszek magára, Dávid.

Dávid hallgatott.

-A nefelejcsszemű, aranyhajú Nancy Lotbiniére előre esküdözött, hogy elhódítja magát tőlem - folytatta csöppnyi csúfolódással Anne - Louise Charmette, Angéla Rochemontier, Joséphine la Vallére és Caroline de Boulanger mind alig várják, hogy megismerjék.

Anne most feltekintett s oly mélységesen kék, oly áthatóan gyöngéd tekintettel nézett szerelmesére, hogy Dávid torkában elakadtak a szavak.

- Dávid, nem nagyon hallgattam mindazt, amit most összebeszélt... Bátorságot gyűjtöttem Szeretném elkérni ezt a szaruszarvat. Nekem adja? Jobban vágyom reá. mint a kolostor templomának legszebb festményére!

- Anne... igazán?

- Igen.

- Nem csak azért mondja, hogy nekem örömet okozzon?

Anne arca rózsásra gyúlt. A nefelejcsszemek ibolyaszínűvé sötétlettek

- Dávid - szólt nagyon komolyan - ha ezek a szavak, amelyeket erre a szarura vésett, igazak, többet jelentenek számomra a világ valamennyi iskolájánál és fényes lovagjánál.

Dávid nem mozdult, de szíve heves dobogását a torka lüktetésében érezte.

- Nekem adja? - folytatta Anne.

- Igen.

Anne halkan, boldogan felnevetett.

- Akkor hát magyarázza el ezeknek a szavaknak a jelentőségét...

Dávid szívéből elhalt a kétely. Sugaras tekintetét végig- jártatta a nagy földterületen, amelynek rajzát vadászkésével a szaruba véste. Felmentek az Alkonydomb csúcsára, amelynek sötétlő fenyőit a lealkonyuló nap búcsúcsókjával melengette. A Richelieu lomhán kanyargott sziklás partja mentén. Mintha tudná, hogy az ellenségektől fenyegetett föld egyik élethalál-ütőere. A domb alatt feküdt St. Denis lovagbirtokának egy része. Nagyobb részét eltakarta a folyó kanyarulata. Délre és keletre az őserdő terjengett addig a határvonalig, ahol az ég alja a föld szintjét érinteni látszott.

Dávid kezében tartotta a szaruszarvat. Anne mohóságában, hogy a magyarázatból egyetlen hangot se veszítsen, oly szorosan simult hozzá, hogy égő arca a fiú karján pihent. Dávid halkan felnevetett. A boldogság furcsa felujjongásával. Anne ezt a jellegzetes nevetését már gyermekkora óta különösen szerette. Azután lehajolt és ajkát pillanatra a kékesfekete hajfonatra nyomta.

- Amott vannak az angolok - szólt kiegyenesedve, a vésett rajznak egyik pontjára mutatva - akik éjjel-nappal a vesztünkre törnek, drága áron vásárolják a vad bennszülöttektől a skalpjainkat, és valamennyiünket örömest látnának elhamvadni az irokézek máglyáin.

A hangja most már keserűen csengett. Anne mindkét kezével mintegy vigasztalóan kapaszkodott a karjába. Tudta, hogy mikor Dávid az angolokról és indiánjaikról beszél, mindannyiszor az apjára gondol, akit ők kínoztak halálra.

- Gyűlölöm őket! - kiáltotta vadul Dávid. - Annyira gyűlölöm őket, hogy egész területeket apró ördögökkel népesítettem be... nézze...

- Igen - bólintott Anne megértően. Hiszen ő is lelke mélyéből szerette Új-Franciaországot.

- Ez itt a vízköz - folytatta Dávid, mutatóujját végighúzva a vésésnek egy pompásan megívelt kanyargó vonalán -, az egyetlen út, amely ellenségeinkhez vezet. Azért adományozta a király ezeket a lovagbirtokokat a Richelieu mentén harcos főurainak, hogy elzárják az utat és visszaverjék támadóikat. Amott lenn, annál a tónál, amelyet mi St. Sacrament-tónak mondunk, ők viszont George-tónak neveznek, feküsznek az első angol erődök. Ez a kettő itt… az Edward-erőd és a Willam Hanry-erőd. Mindegyikük elé egy ugató vérebet véstem. Mert szüntelenül ránk ugatnak, s ha tehetik, belénk is harapnak.

A leány érezhetően megremegett.

- Vajon elérnek-e bennünket? Ránk ugorhatnak-e, vérebek módjára?

- Ha a maga finom québeci városi lovagjai bátran harcolnak, akkor soha.

- Nem az én lovagjaim, Dávid... nem az én lovagjaim.

- Ezektől az ugató vérebektől lejuthatunk a mi Champlain-tavunkhoz. És itt, ezen a ponton, ahol egy derékba tört fenyőre kitűztem a francia zászlót, fekszik a hely, amelyet a mongeók Ticonderogának neveznek, s ahol rövidesen felépítjük erődünket.

- Úgy beszél, Dávid, mintha egész szívét ebbe a harcba fektetné - szólt a leány, aki mintha nem is annyira a vésett rajzot, látta volna, hanem inkább az elébe érzékelt harci látományokat. - Miért mondja: felépítjük erődünket? Miért azonosítja magát mindezzel? Az erődöt a király katonái építik.

- Elérkezett az idő, amikor Új-Franciaország valamennyi fegyverére szükségünk lesz, hogy a barbárokat visszaszoríthassuk. Ez az idő már közel ját. Nem csak sejtem. Tudom. S az én puskám többet ér a katonák fegyverénél, Anne.

- Ellenségeink e vérebektől lejönnek a Champlain-tóhoz, onnan a Richelieu mentén., hozzánk...?

- Igen. S ha mi itt a Richelieu mentén vissza nem szorítjuk őket, rajtunk keresztül Montrealba, Quebecbe, Új-Franciaország minden otthonába - felelte Dávid komolyan.

- Milyen meggyőződéssel beszél… Még nagyobb biztonsággal, mint az apám... Ő hisz a békében. Franciaország hatalmában! S ugyanazt hiszik Quebec városában is, Dávid!

- Mi, erdőlakók másként gondolkozunk - felelte Dávid. - Míg Quebec finom urai táncolnak, szórakoznak és meggazdagodnak, ezek az ugató vérebek egyre keményebbekké, éhesebbekké és könyörtelenebbekké válnak. S ezt nem én mondom, hanem...

- Hanem?

- A Fekete Vadász, Anne.

Suttogva mondta ezeket a szavakat, mintha még a szellő elől is rejtegetni akarná ezt a titkot. A leány pillanatra visszafojtotta lélegzetét. Simulékony alakja egy kicsit megmerevült.

- Itt járt megint?

- Igen. Egy hónappal ezelőtt, mielőtt maga Quebecből a zárda iskolájából hazatért, egy sötét éjjel betoppant. Én már aludtam. Akkor álmodtam azt a szörnyű álmot, amit már elbeszéltem. Elvitt magával. Két teljes hetet töltöttünk a déli erdőkben, az ellenséges tábor kellős közepén. Még Juanita völgyébe is lehatoltunk. Bent jártam a William Henry-erődben. Láttam a vérebeket. Miután a Fekete Vadásszal voltam, nem gyanakodtak rám. Láttam a rézbőrű skalpok egész sor füzérét, indián módon végigfüggesztve.

A leány lassan elhúzódott. Riadt tekintettel, sápadtan.

- S az anyja elengedte... Szabadon, nyugodtan, minden félelem nélkül?

- Ő nem fél a Fekete Vadásztól, mint maga, Anne.

Nevetve fogta meg a leány kezét. De a kék szemek oly áthatóan kutató tekintettel néztek reá, hogy ajkáról elhalt a mosoly. Néhány pillanatig hallgattak. Aztán Anne gyöngén felsóhajtotta:

- Még nem végzett a szaru szarvval, Dávid. Csak a Richelieu-ig jutottunk. Itt látom, St. Lawrence felé kanyarog a folyó, amott a sziklán kell feküdnie Quebec városának, ezen a szigeten van Montreal, s arra északra nyúlnak el Felső-Kanada földjei. De látok itt egyebeket is, amiket nem értek... Itt például ezt a kis oltárt, amelynek két oldalán két szép imádkozó angyal térdel... És emitt ez a búsuló alak, kezében a halászbottal?... Ki lehet? S mit jelent ez a titokzatos oltár az angyalokkal?

- Itt a sűrűben - felelte ünnepélyesen Dávid, ujjával egy pontra mutatva - egy nagy ház fekszik a fáktól eltakarva St. Denis kastélya, a maga otthona, Anne. Az oltár mellett térdeplő angyalok egyike maga, Anne... S ez a bánatosan halászó, szerencsétlen legény én magam vagyok.

- Dávid... sírjak vagy nevessek? Ez a gyönyörű angyal… én vagyok? Ezzel a csodaszép hajjal?

- A maga hajánál szebb nincs ezen a földtekén, Anne!

- Még az anyjáé sem?

A fiú arca büszkén felragyogott.

- Az anyám nagyon szép! Ezért javasolta a Fekete Vadász, hogy egy második angyalt is véssek magával szemközt az oltár mellé... az anyámat.

- A Fekete Vadász! Ő mondta? Ő is tudott erről a rajzról?

- Együtt terveztük napokon keresztül a déli erdőségekben. Az oltár az angyalokkal az ő eszméje volt.

A leány lassan, elgondolkodva, forgatta kezében a szaruszarvat. Egyik pontján szemébe tűnt az utolsó, eddig még nem látott kép. Erdőrészlet, a fák közül kivillanó házikókkal.

- Ez itt a Rejtett Város - magyarázta Dávid -, a Fekete Vadászon kívül egyetlen fehér ember sem tudja, merre fekszik. A senecák ősidők óta ide rejtik fehér foglyaikat. Azokat, akiket nem ölnek meg, hanem beolvasztanak törzseikbe. Nagyobbára nőket és gyermekeket. Százan és százan élnek már közöttük... Így mondja a Fekete Vadász. Szeretnék egyszer eljutni ide. A Fekete Vadásszal biztonságban volnék.

A leány újra hozzásimult:

- Ameddig élek, szeretni fogom ezt a szaruszarvat, Dávid! Nézze a lemenő napot... pirosabb, mint a vér! Fázom. Jöjjön, menjünk, másként nem ér haza az anyjához a sötétség beállta előtt, és a későn kelő hold nem világítja be útját az erdőn keresztül.

2.

Anne, a nagy szaruszarvat karjaiban dédelgetve, megindult a kanyargó ösvényen a tisztás felé, ahol a hatalmas tölgyek alatt a leszálló alkonyat árnyai egyre sűrűbben tömörültek. A fiú kis ideig mögötte baktatott, de aztán hirtelen felvetette a fejét, és fegyverét két kézre fogva, minden legkisebb neszre élesen felfigyelve, védelemre készen előresietett. Közben meg-megállt és neszeit...

Anne sugaras tekintettel nézte. Vele együtt figyelt, lesett. Szerette merész, éber fejtartását, nesztelen és mégis biztosan sikló lépéseit, párducszerű mozdulatait. Apja egy haragos percében fiatal párducnak nevezte, az őserdő siheder vadjának, aki nem való egyébre, mint hogy a faóriások között cirkáljon. Anne erre büszke volt! Igen, nagyon büszke volt Dávidra! Az utolsó esztendők alatt annyit változott! Már nem volt a régi gyermek játszótárs. Egyes pillanatokban különösen. Ilyen pillanatokban férfivé vált, aki megremegtette, akit valahogyan másként szeretett, mint a régi gyerkőcöt, akitől egy csöppnyit félt s aki a szívét egészen új, furcsa módon dobogtatta… Előző este, vacsora után, Nicolas St. Denis báró, nagy pipájából pöfékelve így szólt a karosszéke mellett hímezgető Anne-hoz-

- Felnőttél, Anne. Tizenhét éves vagy. Nem szeretnélek túl korán elveszíteni. Mióta anyád meghalt, senkim sincs rajtad kívül. De már fél tucat nemes ifjú kérte engedelmemet, hogy komoly hódolatával megkörnyékezhessen. Ideje, hogy annak a gyerekbarátságnak Dáviddal végét szakítsd. Csak rajtad múlik, hogy Új-Franciaország leghatalmasabb nemesi családjainak bármelyikében el helyezkedjél. Vetélkednek a kegyeidért. Már nem vagy gyermek. Felserdült hajadon vagy. S most, amikor az intendáns ellátogat hozzánk barátaival...

Ez volt az a pillanat, amikor Anne két kis kezét a beszélő szájára szorította. Az ősz hajú veterán nem ellenkezett e gyöngéd fogsággal szemben. Anne pedig a fülébe súgta:

- Dávid felesége leszek, drága öreg, falábú papuskám! Dávid felesége leszek!

Aztán otthagyta faképnél. Boldogan kacagva szaladt a szobájába. Hallotta az öreg várúr falábának egyhangú topogását, amint fel s alá döcögött a szobában. De nem látta a ráncos arcon terjengő jóízű mosolyt, az elégedett tekintetet, amellyel az ablakon keresztül az erdő felé tekintett. Az erdő felé, ahol Marie Rock lakott a fiával.

Csak a szavai csengtek egyre a fülében. Ezeket ismételte, mint egy megrészegítő dallamot:

- Nem vagy már gyermek! Felserdült hajadon vagy!

Az igazság szíven dobbantotta. Tizenhét éves, igen! S az Úr kegyelmének az 1754-ik esztendejében Quebecben a tizenhét éves fiatal hölgyek már ismerték a világot, férjhez mentek és gyermekeik születtek! És Dávid

Anna megérintette a karját:

- Miért hallgat. Mit les? - súgta - Az Alkonydombon csak nincs veszély!?

- Ilyenkor repülnek a foglyok és a fajdkakasok - felelte halkan Dávid.

- Maga nem a foglyokat és a fajdkakasokat lesi, Dávid - felelte gyorsan Anne - hanem az indiánokat. Mindig... örökkön csak rájuk gondol! Pedig tudhatja, hogy ide nem merészkednek.

- Mindent mernek, Anne. S ha magára nézek és a hajára, amelyet, ha bárki gonosz kézzel érinteni merne, menten megölném…

- Szerei a hajamat?

- Jobban, mint bármit e világon. Miért kérdezi? Hiszen tudja...

A leány lihegve, rózsásra gyűlt arccal megállt egy pillanatra. Szomjasan szívta leikébe Dávid szavait a hatalmas tölgyek árnyékában. Érezte a férfi érdeklődését. Kezének fájó szorítása jólesett. Ez az elkomorult arc már nem a siheder Dávid arca volt. És benne is felébredt a nő...

Leértek a völgy tisztására. A lemenő nap aranyfényében, a folyó kanyarulatánál előttük terjengtek St. Denis lovagbirtokának jól gondozott földjei. Az erdő mentén hullámzó gabonaföldek sárgállottak. Buja legelők, fagytól megkímélt, üde burgonyaföldek, az almafákon a pirosló, még le nem szedett téli almák. A major felől a gazdasági épületek kéményfüstoszlopai. Szorgalmas munka, törekvő haladás, békesség és bőség nyugalmas képe.

Az Alkonydomb közelében elhaladtak egy lapos kövekből készült majorház mellett. A vasreteszes, vastag tölgyfa ablakredők nyitva voltak. A falakból az ablakok alatt, a repkény közül, kerek sötét lyukak feketéi lettek. Belülről tüzelésre alkalmas puskacsőnyílások.

Anne mindezt nem érzékelte. Mióta csak emlékezni tudott, mindig látta ezeket a dolgokat. Ügyet sem vetett reá.

Újnak csak Dávid arcát látta. Ezt leste mohón, boldogan. Már nem volt nyugtalan... És Dávid, a fiú, a siheder, a férfi tekintetével nézte Anne-t. Akit sosem látott ily csodaszépnek. A lealkonyuló nap édes varázsának, a békés csendnek, a virágok balzsamos illatának egy része volt. A dús hajfonatok felbomlottak, a szerteomlott hajtömeg selymes fényén végigcikázott a lemenő nap búcsúcsókja, felborzongatta a susogó szellő... És Dávid, aki már százszor is látta ezt a szertebomlott hajsátort, most megreszketett. Fejük fölött vadgalambok serege kavargott. Párjukat kereső, esti fészkükre vágyó, szerelmesen búgó vadgalambok A völgyből felhangzott a hazatérő nyáj bégetése, egyik majorban harangszóval terelték be a mezőről estebédre a munkás férfinépet... kutyák ugattak, női ének csendült fel… talán egy anya ringatta álomba kicsinyét...

Anne sétáiról mindig dús virágrakománnyal tért haza. A nyár virágai már elvirultak, de az ősz még pazar színpompában kínálta késő virágait. Anne úgy térdelt közöttük, mint egy ragyogó istennő, kékesfekete hajsátorának papnői köntösében. Virágzsákmányát Dávid karjaiba fektette, egyre többet, egyre súlyosabban. És rámosolygott édes boldogan... A virágteher Dávid karjaiból hirtelen a földre zuhant. Gyors mozdulattal felkapta a leányt s olyan erővel szorította magához, hogy pillanatra mindkettőjük lélegzete kihalt. És ajkon csókolta... Úgy, mint eddig még soha!

Anne halkan felsikoltott, s két kezét Dávid mellének támasztva csöppnyit hátrált. A boldogság kiáltása volt... A szíve diadalmas örömtől dobogott. Látta Dávid felgyűlt tekintetét, a szenvedély fellobbanását... Ó ez már nem a siheder fiú volt! Kezével eltakarta szemét és fejét engedelmesen, szinte alázatosan hajtotta Dávid mellére.

Egy hang törte meg életük e legcsodásabb, felejthetetlen percének igézetes varázsát... egy gúnyosan mentegetődző, nevető hang… Anne pillanat alatt kibontakozott Dávid karjaiból, s Dávid hirtelen sarkon fordult. A bokrok mögül, vagy tizenkét lépésnyire három férfi bukkant elő. Egyikük, akinek gúnyos nevetését hallották, néhány lépéssel megelőzte társait, míg amazok mosolyogva követték. De alighogy Anne St. Denis is feléjük fordult, a mosoly elhalt ajkaikon. Az előresiető ember gúnyos arckifejezése szempillantás alatt alázatos, édeskés mosolygássá változott.

- Par Dieu, bocsánatukat esedezzük mademoiselle és monsieur - kiáltotta mélyen meghajolva -, nem láttuk, nem hallottuk önöket s azt hittük...

- Hazudik! - vágott közbe Dávid egy lépéssel közeledve. - Mindent láttak és mindent hallottak Ki is nevettek, mert nem sejtették, hogy a mademoiselle Anne St. Denis. Azt hitték, hogy... nos, mit hittek hát?

Anne a karját huzigálta:

- Dávid... Dávid… jöjjön... -súgta könyörögve.

S már neki is indult a keskeny ösvénynek, amely levezetett Grondin Woodba. Dávid felkapta puskáját, összenyalábolta a virágokat, és követte.

- Par Dieu! - lihegte a két hátsó férfi egyike, - Vaudreuil, látott-e életében csak némileg hasonló szépséget? És maga, De Pean... alapos csávába kevert bennünket ezzel a rajtaütéssel! Mit szólnak ehhez a fiatal vadóchoz? Ki ez? Hogyan csókolta, ördögbe is! És a leánynak ínyére volt a csók! Én már csak értek a nőkhöz...

- Látta a haját, Bigot? - lelkesült De Pean.

- Ragyogó Egy kormányzóságot áldoznék reá, ha ennek a fiatal indiánnak a bőrében lehetnék!

- Ne legyen olyan adakozó! Ezt olcsóbban is megcsinálhatjuk. Különösen, ha De Peanre bízza a dolgot! - vigyorgott öntelten De Pean. - No és ha komolyan érdekli a leány...

Francois Bigot, a király teljhatalmú intendánsa Új-Franciaországban, gyorsan a tisztásra lépett s a szerelmesek után tekintett. Sötét szemei lángra gyúltak, arcát eltorzította a zsákmányra leső vadász éhesen mohó kifejezése. Mögötte állt elválaszthatatlan árnyéka, minden galádságának hű osztályosa, a rókavadász De Pean, aki nem átallotta dús javakért, hatalmi előnyökért az intendánsnak áldozni szépséges hitvesét, Angelique de Peant.

És mindkettőjük mögött, a humoros helyzetet kellőképpen kiélvezve, kezeit elégedetten dörgölve gömbölyű potroha felett, Vaudreuil márki, ez idő szerint a király louisianai tartományainak kormányzója.

- Kívánja, hogy közbejárjak a leány apjánál? - mosolygott édeskésen De Pean.

Bigot arcáról elhalt a mosoly. Elmúlt a jókedve.

- Siessünk vissza. Okosabb, ha megelőzzük a leányt, és elmulattatjuk St. Denist a történtek elbeszélésével a magunk módja szerint.

3.

Grondin Wood mezsgyéjén, a hatalmas szálfák alatt várta be Anne St. Denis Dávidot. Haját lesimította, arca bíborpirosra gyűlt a gyors futástól. Vagy talán a haragtól... a sértett büszkeségtől… Mikor látta Dávid kemény, hidegen fehér arcát, kinyújtotta két kezét. Átvette a virágokat. Még a nevetést is megkísérelte.

- Gyáva voltam - kiáltotta -, nem tudtam bevárni, Dávid. Ezzel a szétzilált hajjal...

- Kik voltak ezek? - kérdezte Dávid.

- Az intendáns érkezett meg a kíséretével - felelte Anne pedig csak holnapra vártuk őket. Az a barna, vállas férfi Monsieur Bigot volt, az alázatosan bocsánatért esedező Monsieur de Pean, Quebec polgármestere. Láttam őket Quebecben. A harmadikat nem ismerem. Csak azt tudom, hogy gyűlölöm őket! Dacosan megrázta fejét, mintha most is látná, hallaná a mosolygó inzultusnál talán még sértőbb édeskés bocsánatkönyörgést. Azután csókra nyújtotta ajkát.

- Sietnem kell! Képzelem, szegény apuskámat hogyan holtra rémítette ez a váratlanul nyakában szakadt sáskahad! A konyha után is néznem kell, felügyelni a tálalásnál, megfésülködni, felöltözni... kellő méltósággal fogadni e pénzes előkelőségeket, éppen félrezökkent méltóságom helyrebiIlentése érdekében. Jó éjt, szívem!

Dávid kétszer is megcsókolta. Azután hosszan nézett a kastély felé szaladó leány után. Csak akkor fordult meg, mikor teljesen tovatűnt a nagy fák mögött. Ekkor aztán lehorgasztott fejjel, szorongó, üresre vált szívvel vágott neki az erdő sűrűjének.

De csak néhány lépésnyire haladt. Azután megállt és élesen figyelt újra a kastély irányába. Komor gondolatokba mélyedve, megalázottan baktatott a tisztás felé mindaddig, míg az urasági malom mögé nem ért.

Ez a malom volt gyermekéletének első maradandón megrögzött emléke. Még az anyjára sem tudott úgy visszaemlékezni, mint erre a malomra. Grondin lovag építtette 1690-ben. A St. Denis nevet akkor még nem is ismerték, A keskeny ajtó fölött ott feketéllett az évszám. Kerek, vártorony alakú volt, húszlábnyi szélességben, hetvenlábnyi magasságban. E tömör sziklamagaslaton keringtek a hollandi mintára készült malomkelepek. A sziklafalban a szokásos puskacsőüregek. Védekezés az indiánok támadásaival szemben. Egy vasárnap reggelén Grondin lovag fajdkakasokra vadászott az erdő sűrűjében. Itt csaptak rá a mohawkok. Annak rendje és módja szerint megskalpolták és a vadászzsákmányát elrabolták.

Ez a vén malom volt Dávid és Anne legkedvesebb játszóhelye. E kelepek muzsikájánál kergetőztek a mohos sziklafal tövében, és e kelepek zümmögő muzsikája fogadta most a fák közül kilépő Dávidot.

A malom mögött tátongott a hatalmas sütőkemence. Két derékig csupasz, izmos néger fickó dobálta belé a hatalmas fahasábokat, míg izzó vörösre fűtött gyomrában piros barnára nem sültek a tízkilós kenyéróriások.

Szokatlan tünet volt a kenyérsütés ebben a késő esti órában! Csakúgy, mint ahogy Dávid egyéb szokatlan jelenségeket is észlelt a kastély környezetében.

A szürke sziklatömbökből épült nagy, kétemeletes kastélyt száz és száz gyertya lángja világította. A gyertyák lobogó fényében árnyak suhantak szerte. Különösen a tizenkét ablakos, hosszú konyha volt mozgalmas, ahol nemcsak a kastély személyzete, de még a szomszédos uraságoktól kölcsönkért cselédek is szorgoskodtak.

Anne lefüggönyözött ablakai is világosak voltak. Ott öltözködik most sebtiben Anne, felékesítve magát a magas vendégek méltó fogadására.

Keserű tekintettel nézett fel Anne világos ablakaira. Az egyik függöny mögött egy karcsú árnyékot látott. Aztán kialudt a gyertyafény. Anne befejezte öltözködését. Haját biztosan magasra tornyosította, előkelőn, kecsesen s már indul lefelé a nagy tölgyfa lépcsőn a vendégek közé

Milyen hangos éjszaka! Ez a fullasztó zsibongás még a malom kelepelését is elnyomja! Nem hallja a folyó vizének csobogását… csak egyre ezt a tompa, kellemetlen zsivajt…

Halk nevetés csuklott fel mellette. A vén Fontblue molnár állt az oldalán. Úgy bukkant elő a torony ajtajából, mint egy ködből kivált szellemalak. Kezeit dörgölve nézett Dávidra.

- Finom társaság, ugye úrfi? - kiáltotta. - Derék, bátor harcosok. És éhesek... huh, be éhesek! Úgy termettek itt, mintha a földből nőttek volna elő! Nyolcvan izmos, erős szál ember! Az intendáns elrendelte, hogy bőven ellássuk őket kenyérrel, eleséggel. Ha holnap továbbindulnak, a szekereiket színültig rakjuk finomra őrölt liszttel. Minden csöppnyi szélfuvallatot el kell lesnem ma éjjel. Pedig hiába lesem! Ilyen gyönge széllel, hogy őröljünk, úrfi?

- Nyolcvan ember! - ismételte elképedve Dávid. - Hogy tudják jóllakatni őket? Mademoiselle Anne azt mondta, csak negyven személyt várnak.

A vén molnár elfintorította arcát.

- Van mivel megtölteni a bendőjüket! Látja úrfi, ott a folyó mellett azt a hatalmas tüzet? Ott egy egész ökröt sütnek nyárson. Az uraság vágatta le a számukra. Öt zsák rozslisztet is küldtem ki nekik. Meg egy szekér krumplit, répával keverve. A québeci finom uraknak meg benn a kastélykonyhán sütik százával a szárnyast, finom süteményeket Hát bizony ma éjjel nem sok alvás esik a malom környékén. Csak elkészüljünk a parancsolt kenyérmennyiséggel! Biztonságosabb a királyt orron fricskázni a messzeségből, mint felbosszantani a közelben levő intendánst.

Dávid érdesen felnevetett.

- Akadt már az utamba félelmetesebb ellenfél is az erdő sűrűjében! Ha én sütném ezeket a kenyereket, Fontbleu apó, alighanem keserű ürömmel ízesíteném a lisztjüket Aztán hát mit jelentenek ezek a parancsok? Továbbállnak holnap…

- Alighanem! Másként ugyan miért dolgoztatnának egész éjjel - dünnyögte kelletlenül a ráncos képű öreg. Aztán újra csak mosolyra szélesedett, és hetvenéves fakó hangjának elcsukló nevetésével a kastély felé bökött: - Amoda nézzen, úrfi! Ott hajbókolnak a selymes, ezüstcsipkés lovagok a szépséges várkisasszonynak! Szebb tündér még nem szállt ide közibénk Quebec városából. Vénnek, fiatalnak megakad a szeme rajta, Dávid úrfi. Én bizony ezt a szépséget - Isten áldja a jó kis szívét! - nem engedném szem elől. Hiszen még La béllé Pompadourt magát is elfelejtené Lajos királyunk, ha véletlenül a mi gyönyörű Anne-unk a szeme elé akadna Már pedig ő ide tartozik a virágokhoz, a kelepelő vén malomhoz, a csattogó madarakhoz. Vigyázzon hát, úrfi… vigyázzon rá, meg magára is!

Dávid szíve viharosan dobogott. De mielőtt az öregnek felelhetett volna, tovatűnt… beleveszett a sötétségbe, éppoly hirtelen, mint ahogy az imént felbukkant mellette.