Amy Ruttan

Csók a sarki fény alatt

Melanie Milburne

Lány a szekrényből

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Amy Ruttan, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti cím: Baby Bombshell for the Doctor Prince (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Fordította: Windberg Donatella

© Harlequin Books S.A., 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti cím: Sydney Harbour Hospital: Lexi’s Secret (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás (első megjelenés: 2014)

Fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 766–767. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

- Kép: Shutterstock

ISBN 978-615-108-079-5

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Amy Ruttan

Csók a sarki fény alatt

1. FEJEZET

Toronto, Ontario

Elkésett.

Imogen utált késni, főleg az orvosi konferencia első napján, ráadásul az első műhelymunkáról. Kifejezetten ezért utazott ide, ez volt a fő oka, hogy részt vett a konferencián. Ha nincs ez a műhelymunka, Yellowknife-ban maradt volna, a biztonságos terepen, ahol ismerte az összes folyamatot, a betegeit, a munkáját.

Besurrant az ajtón, remélve, hogy senki sem veszi észre a késését. Zavartan keresett egy szabad helyet a hátsó sorokban.

– Dr. Hayes?

Összerezzent.

– Igen, elnézést – motyogta.

– Jöjjön ide az ötös csoportba – mondta a műhely vezetője. – A többiek már elkezdték.

Imogen pirulva odament az ötös csoporthoz, és leült. Két orvoskollégája röviden elmagyarázta neki, mit csináltak eddig, és éreztették vele, hogy bosszúsak a késése miatt. Rettenetesen kínos volt a helyzet. Utált a középpontban lenni.

Allen, az exbarátja élvezte a figyelmet, ő nem. Ő inkább a betegeivel törődött, és szeretett a kis Yellowknife-ban élni. Allen azonban magasabb célokat tűzött maga elé, és otthagyta a „porfészket”, ahogy ő nevezte.

És engem…

Lehajtott fejjel ült a két kollégája mellett, amikor a vezető hangja ismét megszólalt:

– Még egy későn érkező. Remélem, ez nem lesz szokás. Kérem, üljön le az ötös csoporthoz.

Imogen felnézett – és majdnem eltátotta a száját.

Az újonnan érkező férfi majdnem százkilencven centi magas volt, széles vállú, kék szemű és szakállas. A romantikus regények borítóján szereplő vikingekre emlékeztette – mintha egyenesen egy ilyen könyvből lépett volna ki.

Ő maga is elég magas volt, majdnem száznyolcvan centi, és ritkán talált valakit, aki mellett magassarkút viselhetett. Allen is fél fejjel alacsonyabb volt nála, és utálta, ha magassarkút vett fel.

A férfi barátságosan mosolyogva ült le mellé. Amikor ránézett, Imogennek olyan érzése volt, mintha minden gondolatát kiolvasná. Csak remélni tudta, hogy nem pirult el, az még kínosabb lenne. Hirtelen szörnyű melegnek érezte a szobát.

– Dr. Hayes vagyok – suttogta. – Én is elkéstem.

A férfi mosolygott.

– Dr. Vanin.

Enyhe akcentussal beszélt, amit a lány nem tudott pontosan beazonosítani, de amúgy sem volt idő a beszélgetésre. Mindkettőjüknek be kellett hozniuk a lemaradásukat.

Csendben tanulmányozták az utasításokat, melyek szerint egy robot segítségével kell eltávolítaniuk egy epekövet. Szerencsére ezen a területen otthonosan mozgott: az Északnyugati területek egyik legjobb sebészének tartották.

– Használta már ezt a technológiát? – kérdezte dr. Vanin.

– Még nem dolgoztam robotokkal. Általában ilyen műtéteket minimálinvazív módon végzek, endoszkóppal.

A férfi elismerően bólintott.

– Nem vagyok túl jártas az ilyen eljárásokban – mondta. – A szakterületem a traumatológiai sebészet. Azért vagyok itt, hogy továbbképezzem magam.

– Semmi gond.

Imogen szíve úgy dobogott, mint egy fiatal lányé az első randin. Őrültség volt, de volt ebben a férfiban valami, ami veszélybe sodorta az önuralmát.

És azt nem szerette elveszíteni. Az önuralom védte meg és tette azzá, aki ma volt.

– Ha túl tolakodó vagyok…

– Dehogy! – mondta dr. Vanin. – Szívesen tanulok tapasztaltabb kollégáktól.

Imogen elpirult.

– Rendben.

A robotkar irányítása, amellyel a szimulációs babán kellett eltávolítaniuk az epeköveket, nem okoztak nehézséget a férfinak, gyorsan tanult.

– Milyen varrást alkalmaz ilyen esetben? – kérdezte végül.

– Általában futóvarrást felszívódó varrattal. Az jól tart. A betegnek nem hiányzik egy szivárgás, ami szepszishez vezethet.

– Megmutatná, hogyan csinálja?

A férfi felállt, és a lány átvette a helyét. Ezt a fajta varrást bekötött szemmel is el tudta végezni.

– Nagyon rutinos – állapította meg dr. Vanin.

– Köszönöm.

– Nincs mit, ez az igazság.

Imogen újra elpirult.

– Akkor is köszönöm.

Nem tudta felidézni, mikor dicsérte meg utoljára valaki. Kivéve az apját, de ő nem számít, ő elfogult volt.

Allen soha nem dicsérte. De nem is dolgoztak együtt túl sokat. Versenytársakként kezdték, majd szenvedélyes románcba keveredtek. Amikor Allen már nem tudta elviselni az északi életet és Imogen növekvő népszerűségét a betegek körében, eltűnt.

Imogen megfogadta, hogy soha többé nem randizik orvossal.

Bár a yellowknife-i munkaterhelése miatt nem is volt ideje randizni. Nem is gondolt rá, és ez jó volt így. Így nem sérülhetett meg újra.

Mért gondolsz most ilyenekre, te liba? – szidta magát. Nem azért jött a konferenciára, hogy ismerkedjen, hanem hogy dolgozzon. Még akkor is, ha Jeanette, a barátnője és főnöke arra biztatta, hogy szórakozzon egy kicsit a nagyvárosban. A maximum, ami szóba jöhet, az egy kávé dr. Vaninnal a szünetben.

De amikor felnézett, a férfi már elhagyta a termet. Egy kicsit csalódott volt, de talán így a legjobb.

Imogen egész héten látta dr. Vanint, és bármennyire is próbálta elkerülni, a férfi véletlenül mindig a közelében ült. De amint az esemény véget ért, eltűnt. És a konferencián kívül mindig egyedül látta. Nem volt túl társaságkedvelő, de okos, tájékozott és átkozottul szexi.

Amikor a konferencia végén Imogen belépett a szálloda bárjába egy utolsó társas összejövetelre, komor gondolatokba merülve találta a pultnál. Összeszedte minden bátorságát, és odalépett hozzá. Nem volt szokása másokhoz odamenni, de ez esetben nevezhette szakmai kapcsolatépítésnek. Valószínűleg soha többé nem fogja látni. Csak beszélni akart valakivel, aki érdekes… és átkozottul szexi.

Kicsit szédült, amikor megszólította.

– Dr. Vanin… Lev, ugye?

A férfi megfordult a bárszéken, és rámosolygott.

– Igen. Dr. Hayes, ha jól emlékszem.

– Igen, de szólítson Imogennek. Leülhetek?

Lev bólintott, és az üres bárszékre mutatott maga mellett. A lány hirtelen nagyon kényelmetlenül érezte magát.

Mondj valamit!

– Úgy tűnik, pont ugyanazokat a műhelyeket látogattuk. Micsoda véletlen, nem? – Összeszorult a gyomra ettől a banális kezdéstől.

– Igen – válaszolta a férfi. A szeme felcsillant, és Imogen remélte, hogy nem találja kínosnak az esetlenségét.

– Honnan jött?

– Chenarból.

– Az hol is van? – Valahogy európainak hangzott, de nem volt benne biztos.

A férfi mosolyogva bólintott, nyilván gyakran felteszik neki ezt a kérdést.

– Egy kis ország Északkelet-Európában. Egyszer régen vikingek alapították, akik nem tengeren, hanem szárazföldön keresték a kapcsolatot a Selyemúthoz. Ezért a chenari emberek inkább északinak tűnnek, mint orosznak.

– Már emlékszem. Jártam ott, de régen.

A férfi mosolya még intenzívebbé vált.

– Járt ott? Ez fura.

– Apám sokat utazott velem kicsi koromban.

– Ő még mindig utazik?

– Nem, néhány éve meghalt.

Amikor Imogen az apjára gondolt, elakadt a lélegzete. Váratlanul ragadta el egy sztrók. Ő éppen északabbra, Nanavutban volt. Ma is fájt, hogy nem volt vele, amikor meghalt. Ő volt az egyetlen családtagja, szinte egész életében csak ketten voltak. A gondolat elszorította a torkát.

– Részvétem – mondta Lev lágyan.

– Köszönöm. – Imogen a torkát köszörülte, és igyekezett nem sírni.

– És most miről beszéljünk? – próbált viccelődni a férfi. – Miután jól lehangoltam…

Ezzel valóban megnevettette.

– Dehogy hangolt le. Jól vagyok. Tényleg.

Lev felhúzta a fél szemöldökét.

– Biztos? – Újabb kortyot ivott a poharából. – Ez az úgynevezett búcsúparti… – Hosszú mozdulattal a néhány ott maradt konferencia-résztvevőre mutatott. – Hát, azt kell mondjam, elég szomorú. És nem szeretném a maga kedvét is elrontani.

Imogen körülnézett. Milyen igaz: nyár van, és ők egy unalmas szállodában pazarolják az idejüket drága italokkal és íztelen ételekkel. Pedig odakint Toronto éppen életre kel.

– Nem lépünk le? – súgta cinkosul.

A férfi kiegyenesedett.

– Tényleg?

– Torontóban jártam egyetemre, ha szeretné, megmutatom a várost.

Lev mélykék szeme felcsillant.

– Remekül hangzik.

– Jó. Akkor menjünk, mielőtt még valaki megtalál és szóval tart.

Lev kiitta a whiskyjét, és pár perccel később már a Front Streeten álltak, a hotel előtt. Még nem volt késő, a nap éppen lemenet. Yellowknife-ban, ahol Imogen élt, a nyári nap még órákig a horizonton marad. Élvezte az életet messze északon, de a naplemente egy olyan nyüzsgő városban, mint Toronto, szintén varázslatos volt. Már majdnem elfelejtette, milyen csodálatos látvány, amikor kigyúlnak a város fényei, és tükröződnek az Ontario-tó vizén.

– Van valami, amit mindig is meg akartam tenni, mióta Torontóban vagyok – vallotta be Lev, miközben az utcán sétáltak.

– Mi az?

– Oda szeretnék felmenni – mutatott Lev a CN Towerre.

– Nem probléma. Csak meg kell nézni, hogy nyitva van-e még.

Imogen gondolkodás nélkül megfogta a férfi kezét. Egy pillanatra megdermedt, amikor rájött, mit tett, de Levet láthatóan nem zavarta. Kéz a kézben futottak az utcán.

Szerencséjük volt, még sikerült szerezniük két jegyet. Lev ragaszkodott hozzá, hogy ő fizessen. A lift felvitte őket a magasba, és Imogennek nagyokat kellett nyelnie, amikor érezte a nyomást a fülében. Hamarosan a világ egykor legmagasabb szabadon álló építményének kilátóteraszán találták magukat.

Álltak egymás mellett, és nézték a várost, miközben a nap lement. Imogen érezte, hogy a pulzusa felgyorsul.

– Óriási! – suttogta Lev lenyűgözve. – Ez a város nagyjából akkora, mint az egész országom.

– Igen, elég hatalmas – értett egyet Imogen. – Több évig éltem itt, de soha nem jutottam fel ide.

Lev összeráncolta a homlokát.

– Miért?

Imogen vállat vont.

– Nagyon koncentráltam a tanulásra, és nem szántam rá időt.

Sok mindenre nem szánt időt, és utólag már sajnálta.

A peronon sétáltak, amíg dél felé az Ontario-tóra nem láttak. Egy pillanatra Imogen lehunyta a szemét, és elképzelte, hogy otthon van Yellowknife-ban, a lakóhajóján. Régebben minden utazás után oda tért vissza az apjával.

De most nem akart erre gondolni. Egy férfi mellett áll, akire a teste úgy reagál, ahogy Allenre soha. Tetszett neki ez az intenzív érzés. Új volt. Ki akarta élvezni a ma estét. Segít neki maga mögött hagyni az Allen okozta káoszt.

– Még soha nem láttam ilyen nagy tavat.

Imogen felriadt gondolataiból.

– A hetedik legnagyobb Kanadában – felelte. Apja mindig két lábon járó enciklopédiának nevezte.

Lev kétkedve nézett rá.

– Csak a hetedik? Akkor melyik a legnagyobb?

Imogen elgondolkodott.

– Öö… azt hiszem, a Felső-tó. Kicsit északabbra.

Lev áthajolt a korláton.

– Szeretem Kanadát. Nemrég érkeztem, de bár maradhatnék. Itt el lehet veszni.

Szinte búskomoran mondta, mintha pontosan ezt akarná. Imogen megértette: ő is ezért szeretett északon élni és dolgozni. Yellowknife kisváros, és néhány mérföldre kintebb már csak a vadon volt, fák és sziklák.

– Ott mi van a szigeteken? – kérdezte Lev, és egy kompra mutatott, amely éppen elindult a Queens Quayről.

– Néhány ház, természetvédelmi parkok és egy nudista strand.

Lev felnevetett.

– Nem túl hideg?

– Nyáron nem.

Lev megrázta a fejét.

– Úgy értem, most. Mindjárt éjszaka, és a víz hidegnek tűnik.

– Valószínűleg az is. De kétlem, hogy most vannak emberek a strandon.

A férfi mosolya még szélesebb lett.

– Miért ne lennének? A sötétség biztos sok mindent elrejt.

Imogen szíve vadul dobogott, érezte, hogy arcát elönti a pír. Jobb lenne nem elképzelni, hogy Levvel kettesben vannak a holdfényben a nudista strandon.

– Hol ihatnánk még valamit? – kérdezte a férfi, ezzel oldva a feszültséget.

– Ismerek egy szép helyet a parton.

– Jó. Mutassa az utat.

Megfogta a kezét. Az érintéstől olyan volt a lánynak, mintha áramütés futott volna át a testén. Ez az érzés elfeledtette vele az összes szabályt, amit a szíve védelme érdekében felállított. Lev valami olyat váltott ki belőle, amit még soha nem tapasztalt.

Lassan sétáltak a vízparton, és Imogennek olyan ismerősnek tűnt az egész, mintha már ezerszer megtették volna. Nem sokat beszéltek, de a konferencia egész hete alatt sem beszéltek sokat. Úgy tűnt, mintha már régóta ismernék egymást.

Imogen nem hitt a természetfeletti erőkben, de mintha ismeretlen erő vonzotta volna Levhez.

Meg vagy bolondulva, szidta magát. Nevetséges érdeklődni ez iránt a dr. Vanin iránt. A világ másik végén él, őneki viszont szóba sem jöhet, hogy elhagyja Yellowknife-ot.

De mit számít ez? – mondta egy hang a néma párbeszédben. Minden barátod azt mondta, érezd jól magad Torontóban. Szóval ne agyalj!

Élvezte, hogy kéz a kézben sétált Levvel a parton, és bemutatta neki a várost. Semmiképpen sem akart visszamenni a szállodába, ahol más kollégákkal találkozhatna. Ebben a pillanatban úgy érezte, mintha ők ketten el lennének zárva a világtól, egy gubóban. A többi ember csak zavarna.

Természetesen holnap a buborék magától kipukkad, amikor mindketten hazamennek. De egyelőre jó volt kettesben lenni.

Megálltak, és Lev a korlátra hajolt, és nézte, ahogy a tavon tükröződnek a város fényei.

– Milyen csodálatos este. Olyan csendes ez a hely.

– Igen, szép este, de Torontót nem éppen csendesnek írnám le. Én jobban szeretek vidéken lenni.

– Tényleg?

– Meg van lepve?

– Azt hittem, városi lány.

– Miből gondolta? – kérdezte derűsen Imogen.

– Olyan magabiztosan mozgott a hotel előtti tömegben, és úgy tűnt, a forgalom sem zavarta.

– Sok évet tanultam Torontóban, megszoktam a nyüzsgést, de inkább a nyugodtabb környezetet kedvelem.

– Meséljen róla.

– Mit szeretne tudni?

– Otthon sebészként dolgozik?

– Igen. Egy ideig a Repülő Orvosoknál dolgoztam, de most egy kórházban vagyok alkalmazásban.

– A Repülő Orvosoknál? Hallottam róluk, de szeretnék többet megtudni.

– Az északi régióban sok kistelepülés van, amik nem kapcsolódnak a külvilághoz. Néhányba még élelmiszert is légi úton kell szállítani… meg néha orvosi segítséget.

– És ha nem lehet repülni, például rossz időjárás miatt?

– Akkor emberek halhatnak meg.

Ismét eszébe jutott az apja. Ha városban lett volna…

Elhessegette ezt a gondolatot. A sztrókja olyan súlyos volt, hogy valószínűleg kórházban is meghalt volna.

– Nehéz lehet ott kint élni – mondta Lev.

Imogen bólintott.

– Repülő orvosnak lenni… nem mindenkinek való.

– De maga vállalta. – Lev gyengéden megérintette az arcát. – Amikor elpirul, olyan… gyönyörű.

Imogen szíve hevesen dobogott. Mintha minden idegsejtje életre kelt volna. Régóta nem érintette meg senki ilyen intim módon. Mintha évekig aludt volna, és most felébredne, mint Csipkerózsika.

– Csodálatra méltó, hogy repülő orvos volt – állapította meg a férfi, megtörve a feszültséget.

– Mi a csodálatos benne?

– Biztos nem veszélytelen. Feltételezem, hogy nem sok orvos vállalja be.

– Az igaz. Én se csinálom már, jobb szeretek kórházban dolgozni.

– Mégis csodálom magát.

– Nem tudom, miért. Élem az életem. Talán egy kicsit önző vagyok – hárított zavartan Imogen.

– Nem, nem önző. Irigylem magát. Én Chenarban a fővárosban dolgozom, és az országom elitjét látom el. Nem az álmaim netovábbja, jobban szerettem a hadseregnél dolgozni. De annak vége lett.

– Bármikor elmehetne máshova – vetette fel a lány.

– Ha tehetném, megtenném. – Újra megfogta a kezét. – Bárcsak olyan szabad lehetnék, mint maga, Imogen.

– Amennyire tudom, Chenar szabad ország. Persze király uralkodik rajta, de nem hallottam, hogy zsarnok lenne.

Furcsa mosoly futott át Lev arcán.

– Nem, egyáltalán nem az. De ne beszéljünk erről. Ígért egy italt.

– Igen. Itt van a közelben.

Csak pár lépés volt a kis bárig, amelyre emlékezett, de most egy butikhotel volt a helyén. Ennek ugyan nem volt nyilvános bárja, de egy tetőterasz igen a vendégek számára.

– Kár, de biztos találunk más helyet – javasolta Imogen.

– Nem azt mondta, hogy ez kellemes?

– Az, de a bár csak a szálloda vendégeinek van nyitva.

Levnek felcsillant a szeme.

– Akkor vegyünk ki egy szobát.

Imogennek felgyorsult a pulzusa.

– Tessék?

– Vegyünk ki egy szobát, hogy ihassunk valamit.

– Maga megbolondult!

Bolond ötlet volt, ugyanakkor rettenetesen izgalmas is.

– Gondolja? Vegyünk ki egy szobát, igyunk valamit, aztán menjünk tovább.

Szórakozz egy kicsit!

– Hát jó.

Ez volt a legőrültebb dolog, amit Imogen valaha tett, de az egész este olyan szokatlan volt. De mi baj lehetne? Holnap visszatér Yellowknife-ba, és belemerül a szokásos rutinjába.

Lev szobát kért a recepción, de csak egy penthouse lakosztály volt még szabad. Egy pillanatig sem habozott. Nem sokkal ezután a tetőteraszon ültek, kilátással a tóra, és pezsgőt ittak, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy ezt csináljuk – mondta Imogen kissé zihálva.

– Még soha nem csinált ilyet?

– Nem. – Nevetnie kellett.

Lev vidáman elmosolyodott, és koccintott vele.

– Hát, mindig van első alkalom.

– Gyakran csinál ilyet? – kérdezte a lány kíváncsian.

A férfi kortyolt egyet, és megrázta a fejét.

– Nem, nekem is új.

Imogen szíve hevesen dobogott, a teste enyhén remegett. Míg az agyának racionális része megpróbálta felidézni, miért is van itt, az érzelmi része biztatta, hogy jó helyen van.

Egyik pohár pezsgő követte a másikat. Gyönyörű nyári este volt, és valahonnan halk zene hallatszott.

– Szeretnék táncolni – jelentette ki Lev, letette a poharát, és felállt. – Táncoljon velem!

– Mindenki engedelmeskedik magának? – ugratta Imogen.

– Igen. Ahol dolgozom, én vagyok a főnök. – Mosolygott. – Táncoljon velem, Imogen, aztán taxival visszamegyünk a szállodába.

Felállt, és hagyta, hogy Lev karjába vegye. Olyan jó érzés volt! Lassan ringatóztak a távoli zene ritmusára. Imogen teste vágytól zsongott. Varázslatos volt, és azt kívánta, bárcsak soha ne múlna el az éjszaka. Főleg a konferenciahotelba nem akart visszamenni.

A férfi mosolygott rá.

– Olyan gyönyörű, hogy szinte nem is akarok elmenni innen.

– Én sem. – Imogen lábujjhegyre állt, és gyors csókot lehelt az ajkára.

Azt tette, amit megfogadott, hogy soha többé: kollégával kezdett.

De nem dolgozol vele. Nem lesz semmi baj!

Ami lágy csókként kezdődött, egyre mélyebbé és szenvedélyesebbé vált. Rég volt már, hogy egy férfi felébresztette benne az igényt, hogy feladja az önuralmát.

Lev hirtelen abbahagyta a csókot.

– Sajnálom, Imogen. Nem akartam ezt – suttogta rekedten a fülébe.

– Nem kell bocsánatot kérned – felelte a lány, és újra megcsókolta.

Többet akart tőle, még ha csak egy éjszakára is.

Hozzábújt, és amikor megérezte kezeit a nyári ruhája vékony anyagán, elgondolkodott, milyen érzés lehetne ugyanez a bőrén.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Lev.

– Igen.

Még soha nem volt ennyire biztos semmiben. Még ha többé nem látja is viszont, élvezni akarta a pillanatot. Lev felébresztett benne valamit mélyen legbelül.

A férfi a karjába emelte, és bevitte a lakosztályba. Imogen örült, hogy egyedül vannak, messze a konferencia többi résztvevőjétől, messze a világtól.

Ebben a pillanatban csak ők ketten.

2. FEJEZET

Lev nézte az alvó nőt maga mellett. Annyira gyönyörű! Ez már az első találkozásukkor, a konferencián is feltűnt neki. Ráadásul ő volt az egyetlen, aki barátságos mosollyal fogadta, amikor késve érkezett.

Általában kerülte a nőket, Tatiana esetében azonban úgy gondolta, egymásnak vannak teremtve. Apja nem értett egyet a választásával, de ő nem törődött vele. Nagyon szerette a lányt… amíg rajta nem kapta az ágyban egy másik férfival. Tatiana úgy tett, mintha nem lenne nagy ügy. Az ő számára a szerelem és a hűség nem volt olyan fontos, mint a hírnév és a gazdagság.

Lev jól emlékezett arra, milyen boldogtalan volt elhunyt édesanyja a házasságában, mivel az apja folyamatosan megcsalta. Amikor Tatiana megcsalta őt, ugyanazt a fájdalmat érezte. Szakított vele, és belépett a hadseregbe.

Amikor először meglátta Imogent, elhatározta, hogy távol marad tőle, de a sors másképp akarta.

Eredetileg a konferenciazáró összejövetelre sem akart elmenni, de titkon remélte, hogy ott újra találkozhat vele. Gyönyörű volt, hosszú, világosbarna hajú, kifejező kék szemekkel és telt, rózsás ajkakkal, melyekre gyakran gondolt, amikor este egyedül feküdt szomorú hotelszobájában. Tetszett neki, hogy szinte olyan magas, mint ő, és egyenesen a szemébe tud nézni. És hogy a szakmájában is tehetséges.

Apja és testvére nem tudnák értékelni különleges tulajdonságait, de ő pontosan ezt kereste mindig is: egyenrangú partnert. Chenar úgynevezett felsőbb köreiben ilyet szinte lehetetlen volt találni. Az ő világában egy olyan nő, mint Imogen, ritkaságszámba ment. Milyen jó lenne, ha örökre itt maradhatna vele! Nem tervezte, hogy vele tölti az éjszakát, de örült, hogy így alakult. Néhány boldog pillanatra el tudta felejteni, ki is ő valójában, és melyik családból származik.

Kinyújtotta a kezét, és megérintette a karját. Imogen motyogott valamit, de nem ébredt fel. Lev mosolyogva gondolt vissza, milyen íze volt az ajkának. Az élete minden más része csak homályos emlék volt, ebben a pillanatban csak ő és a lány létezett.

Megszólalt a telefonja az éjjeliszekrényen. Magában káromkodva felvette, és látta a rengeteg üzenetet, melyeket egész este figyelmen kívül hagyott.

Az utolsó különösen bosszantotta: Lexi és Gustav, a két testőre lenyomozta a telefonja GPS-jelét, és a szálloda halljában várakoznak. Egész idő alatt alig tágítottak mellőle, de bármennyire is idegesítették, sajnálta őket. Tudta, hogy halálra unják magukat az orvoskonferencián, de apja ragaszkodott hozzá, hogy kíséretet kapjon, amikor engedélyt adott neki a kanadai utazásra.

Nem valódi gondoskodás késztette rá. Neki elsősorban az volt a fontos, hogy megőrizze a trónja örököseit. Arra is ő kényszerítette, hogy hagyja ott a katonaságot – szerinte már régóta esedékes volt, hogy orvosi tudását a chenari felsőbb körök javára fordítsa.

Levet igencsak meglepte, hogy sikerült elszöknie a testőrei elől. Nem akarta, hogy Imogen megtudja, ki ő valójában. Amikor a nők rájöttek, hogy a „dr. Lev Vanin” csak álnév, és ő valójában Viktor Lanin chenari herceg, rögtön más szemmel néztek rá. Nem akarta, hogy Imogennel is ez történjen.

Ha a nők tudták a titkát, csak a pozícióját és a hatalmát látták, és részesülni akartak a gazdagságából. Imogen más. A vadonban él, és szereti a munkáját. Lev irigyelte a szabadságát, és sokat adott volna érte, hogy itt maradhasson Kanadában. Mélyen megvetette a pompát és a kötöttségeket, amelyeknek a pozíciója miatt ki volt téve.

Gyorsan felöltözött, és SMS-t küldött Lexinek, régi útitársának és barátjának, hogy úton van lefelé. Elhatározta, hogy elküldi őket, majd azonnal visszatér Imogenhez, és mindent elmagyaráz neki.

Kiosont a szobából, és lement a hallba. Tudta, hogy Lexi és Gustav dühösek lesznek, amiért megszökött tőlük, és az apja is, ha megtudja, de ez most nem számított. Egy pillanatig sem bánta meg a lopott szabadságát.

Már amikor kilépett a liftből, érezte, hogy valami van a levegőben. Gustav a recepción telefonált, Lexi izgatottan fel-alá járkált, kezét a gondosan elrejtett fegyverén tartva. Az üvegezett bejárati ajtó előtt további őröket és fekete városi terepjárókat látott.

Kanadai titkosszolgálati ügynökök! Valami nagyon nem stimmel.

Amikor Lexi meglátta kilépni a liftből, rohant felé.

– Puccs történt Chenarban – kiáltotta izgatottan. – Az apád… sajnálom, Viktor!

Levnek elakadt lélegzete. Lexi szavai csak lassan értek el a tudatáig. Apja sejtette, hogy változások készülnek, de ő maga nem hitte igazán.

– Mi van Kristoffal? – kérdezte.

– Hivatalosan eltűnt harc közben, és halottnak tartják, de valójában biztonságban van. A világnak azt kell hinnie, hogy már nem él… és azt akarja, hogy te is rejtőzz el – válaszolta Gustav.

– Chenarban teljes a káosz. Beszéltünk a kanadai kormánnyal, készek megvédeni téged, ha…

– Ha Kristoffal történik valami – fejezte be Lev.

– A lázadók nem tudják, hol vagy, mert nem ismerik az álnevedet – magyarázta Lexi. – A kanadai titkosszolgálat kocsijai állnak az ajtó előtt, és egy repülőgép vár rád. Indulnunk kell.

– Nem bújhatok el! – tiltakozott Lev. – Az apám, a bátyám… a népünk!

– Nincs más választása, fenség – válaszolta Gustav. – Szövetségeseink csapatokat küldenek. Amíg a lázadást le nem verik, biztos helyen kell maradnia.

Lev nem tudta elviselni a gondolatot, hogy gyáván elrejtőzzön, miközben az országában káosz uralkodik.

– Fenség, nincs más lehetőség. Az apja így rendelkezett, ha ilyen történne.

Lev dühös volt. Jellemző az apjára, hogy válsághelyzetre vonatkozó utasításokat adott, anélkül hogy őt vagy Kristofot beavatta volna. Utálta, hogy tehetetlenül, egy rejtekhelyről kell néznie, ahogy a szenvedés és erőszak terjed az országában.

Frusztráltan ökölbe szorította a kezét, de nem pazarolhatott több időt arra, hogy Gustavval és Lexivel megvitassa, mit kellene tenni. Az őrületbe kergette, hogy nem állhat az első sorban, hogy segítsen népének, de most kötelessége volt elbújni.

Imogen!

Sajnálkozva nézett vissza a lift felé. Most jobban szerette volna elmagyarázni neki, mint valaha, hogy ki is ő valójában, és miért kell eltűnnie, de az nem lenne biztonságos. Azzal őt is veszélybe sodorná.

Megértette, hogy nincs más választása. Örült, hogy a szobát már kifizette, és reggel Imogen egyszerűen ki tud jelentkezni. Fogott egy darab hotelpapírt, és gyorsan írt egy üzenetet, amelyben bocsánatot kért tőle a hirtelen távozásáért.

– Odaadná ezt a kísérőmnek, ha reggel elmegy? – kérte a portást.

– Természetesen – válaszolta ő, és átvette a borítékot.

– Nagyon köszönöm.

Bárcsak felmehetne még egyszer a szobájába…

– Fenség – sürgette Gustav. – Mennünk kell.

– Tudom. – Lev sóhajtott. – Menjünk!

Lexi és Gustav kikísérték. Nehéz volt elrejteni kabátjuk alatt a fegyvereket, miközben a páncélozott, sötét autók felé sétáltak.

Lev remélte, hogy a rejtekhelyén is dolgozhat orvosként, amíg arra vár, hogy biztonságban visszatérhessen a hazájába, és méltóképpen meggyászolhassa apját.

3. FEJEZET

Három hónappal később, augusztus

Yellowknife, Északnyugati területek

– Nem lehet lakóhajón élni egy csecsemővel! – kiáltotta dr. Jeanette Ducharme, amikor berontott az orvosi társalgóba.

Imogen azonnal tudta, hogy neki szól a kirohanás. Ő az egyetlen terhes orvos a kórházban, és az egyetlen, aki lakóhajón él.

Elfintorodott. A főnöke és egyben legjobb barátnője az utóbbi időben túlságosan aggódott érte. Talán bűntudata volt, mert ő bátorította, hogy „szórakozzon egy kicsit” a torontói konferencián.

Természetesen Imogen magát okolta a terhességért, elragadta a szenvedély azon az éjszakán. Történt, ami történt – most gyereket fog szülni.

Egyedülálló apa nevelte fel, ő is képes lesz rá. Csak néha merültek fel benne kétségek. Apja sok szeretetet és támogatást nyújtott neki, de mindig hiányzott az anyja. Kíváncsi volt, milyen lehetett, és irigyelte azokat a játszótársait, akiknek volt anyjuk. Néha gyötörte az aggodalom, hogy a gyereke is így fog érezni, ha nem ismeri meg az apját.

A Levvel töltött éjszakát nem bánta meg. Nem így tervezte, de most már készen állt viselni a következményeket.

Köhintett, és kihívóan nézett Jeanette-re.

– Miről beszélsz? Sok gyerekes család él a tónál. Környezetbarát életmódnak hívjuk. Sokkal kisebb a szén-dioxid-lábnyomom, mint a legtöbb embernek.

Jeanette a szemét forgatta.

– Ennek ahhoz semmi köze. Idekint egyedül vagyunk. Mi van, ha megkezdődnek a fájások, és épp vihar van? Vagy ha nem indul be a hajómotor, vagy a horgony megadja magát, és elsodródsz?

– Jeanette, nyugodj meg. Még csak a harmadik hónapban vagyok. A baba télen fog megszületni.

– Na ez az! Mi van, ha hóvihar lesz, vagy a jég még nem elég vastag?

– Igazad van, télen néha vannak hóviharok – ugratta Imogen. Magában be kellett vallania, hogy ő is gondolt már ilyen kockázatokra. – A hajóm nincs messze a parttól. A szülésig lesz elég jég, és akkor közlekedhetek motoros szánnal.

– Múlt télen nagyon bizonytalan volt a jégvastagság. Egyre enyhébbek a telek, és egyre rövidebb a jégútszezon. Nézd meg, milyen hosszú és meleg volt a nyarunk.

Imogen sóhajtott, és megdörzsölte a halántékát.

– Jeanette, mi ütött beléd?

– Tudod, hogy szeretek előre gondolkodni. – Leült mellé a kanapéra. – Aggódom érted. Teljesen egyedül vagy ott.

Imogen elmosolyodott.

– Jól vagyok. Tényleg!

Azt nem mondta el, hogy ez a gondolat időnként neki is átfutott az agyán. Tényleg egyedül volt. Apja meghalt, anyját nem ismerte, és más családtagja sem volt. Nem volt senki, akire támaszkodhatott volna.

Amikor kiderült, hogy terhes, kapcsolatba lépett a chenari nagykövetséggel. Ott ridegen elutasították, és azt közölték vele, hogy Lev visszatért Chenarba, és eltűnt a fővárosért folyó harcokban.

Nem, nem Lev – Viktor Lanin herceg! Ez a hír még jobban sokkolta, mint a terhesség.

A polgárháború dúlta országgal már nem lehetett megbízhatóan kommunikálni, de Imogen egyszerűen nem akarta elhinni, hogy Lev meghalt, és elviselhetetlen volt a gondolat, hogy talán soha nem fogja megismerni a gyerekét.

Egyáltalán érdekelné? Ő királyi herceg, te pedig csak egy kaland voltál!

Megpróbált mindent megtudni róla. Az interneten talált néhány fotót a fiatal Viktorról, de egyet sem dr. Lev Vaninról. Viktor Lanin herceg másnak tűnt, mint az a férfi, akivel néhány boldog órát töltött. Szőke haja a fotókon katonásan rövidre volt vágva, arca simára borotválva. A szemei árulták el.

De most már csak ő és a babája van, és senkinek sem mondhatja el, ki az apa. Talán jobb is, tekintve Chenar kritikus helyzetét. Ijesztő gondolat volt, hogy egy polgárháborúban álló ország trónörökösét hordja a szíve alatt. Jeanette minden aggodalma, az ő saját aggodalma is volt, csak soha nem akarta kimondani.

– Nem akartalak megijeszteni – mondta a barátnője.

Imogen sóhajtott.

– Tényleg minden rendben van. Nem kell aggódnod.

– Csak felelősnek érzem magam érted.

– Nem tőled vagyok terhes – felelte Imogen szárazon. – Ezt egyedül hoztam össze… úgyszólván.

Kezét a hasára tette, ahol még nem sokat érzett. Minden aggodalom ellenére jó érzés volt, hogy odabent egy új élet növekszik. Bármi is történjék, most pozitívan kell gondolkodnia, és azt tennie, ami a gyereknek a legjobb.

Jeanette nevetve szakította meg gondolatait.

– Nem, nem hiszem, hogy egyedül. Valaki biztos segített. – Aztán újra komoly lett. – Tényleg aggódom érted, Imogen. Nemcsak a kollégám vagy, hanem a barátnőm is.

– Köszönöm, értékelem is. Ha ez megnyugtat, télre kibéreltem egy kis lakást a kórháztól nem messze. Szóval a jéghiány nem lesz probléma, ha eljön az idő.

– Ó, de jó ezt hallani! – Jeanette megölelte.

– Szóval erről akartál velem beszélni a szünetemben?

– Igen… nem. Van egy új feladatod.

Imogen felnyögött. A „feladat” Jeanette kódszava volt, ami új orvost jelentett. Az új betegeket „esetnek” nevezte. A „feladat” azt jelentette, hogy új orvost osztottak be a kórházba, akivel Jeanette-nek nehézségei vannak.

– Muszáj?

Jeanette felállt.

– Megyek, hozom. Már biztos végzett a személyzeti osztályon, és akkor körbevezetheted.

– Miért pont én? – Imogen sóhajtva felállt a kanapéról.

– Mert te olyan kedves vagy.

Imogen a homlokát ráncolta.

– Nem hiszem, hogy ez az oka.

– És mert jól bánsz a tapasztalatlan újoncokkal.

– Jól van, te vagy a főnök. – Imogen beletörődött a sorsába.

– Pontosan. Ezért van olyan sok dolgom, és most szükségem van a segítségedre.

Imogen sóhajtott. Nem volt más választása. Tudta, hogy Jeanette-nek néhány hónap múlva sebészre lesz szüksége, és itt, az északi vidéken állandó az orvoshiány. A legkevesebb, amit tehet, hogy segít az újoncnak beilleszkedni. Mély levegőt vett, amikor Jeanette kinyitotta az ajtót, és beengedett egy magas férfit.

– Dr. Imogen Hayes, bemutatom a legújabb kollégát, dr. Lev Vanint.

Lev tágra nyílt szemmel hátralépett, Imogen pedig megpróbálta nem mutatni döbbenetét.

Úgy tűnt, Jeanette nem tudja, hogy a férfi valójában Chenar hercege. Teljesen másképp nézett ki, mint a hivatalos fotókon, és hamis személyazonosságot használt. Imogen elméje megpróbálta megmagyarázni, miért áll előtte pont Yellowknife-ban a háború sújtotta ország eltűnt hercege, miközben szíve ugrált az örömtől.

Természetesen örült, hogy él, ugyanakkor félt, hogy a jelenléte mit jelenthet a gyerek szempontjából. De először is meg kellett őriznie a nyugalmát, hogy Jeanette ne gyanakodjon.

– Örülök, hogy megismerhetem, dr. Vanin. – Kinyújtotta a kezét, remélve, hogy a hangja nem árulja el izgalmát.

– Részemről az öröm – válaszolta a férfi mereven.

– Dr. Hayes fogja végigvezetni a kórházon – magyarázta Jeanette. – Ő a sebészet vezetője… legalábbis a szülési szabadságáig.

Imogen összerezzent, és belül hangosan felkiáltott. Nem akarta, hogy Lev így tudja meg.

A férfi szeme elkerekedett, tekintete öntudatlanul a lány hasára esett, amelyen azonban még semmi sem látszott a köpeny alatt.

– Biztos vagyok benne, hogy dr. Hayesnél jó kezekben leszek – mondta Lev lassan. – Köszönöm a barátságos fogadtatást, dr. Ducharme.

Jeanette bólintott.

– No, akkor most magukra hagyom önöket.

Miután Jeanette elhagyta a szobát, Lev összefonta a karját a mellkasán.

– Terhes vagy? – kérdezte hitetlenkedve.

– Én is örülök, hogy látom, dr. Vanin. Vagy talán fenségnek kellene szólítanom?

Lev összerezzent a gúnyos szavaktól. Hirtelen eszébe jutott, milyen szűkszavú üzenetet firkált sietve a szálloda recepcióján. Akkor még azt hitte, soha többé nem fogja viszontlátni Imogent. Fogalma sem volt, hol él, és Kanada hatalmas ország.

Megdöbbentő volt látni maga előtt. Megdöbbentő és örömteli.

Miután Chenarban minden összeomlott, a biztonsága érdekében egyik helyről a másikra vitték. Kristof, a szintén bujkáló bátyja követelte, hogy maradjon Kanadában. Mivel apjuk meghalt, Kristof lett a király, és Levnek engedelmeskednie kellett.

Gustav hazatért, hogy katonai szolgálatot teljesítsen, de Lexi Lev testőre maradt. Nem volt egyedül: a kanadai kormány vállalta, hogy gondoskodik a chenari herceg védelméről.

Lev szabadon mozoghatott, de tudta, hogy Lexi és a kanadai ügynökök mindig a közelében vannak. Itt, Kanadában viszonylagos biztonságban volt, de erősebben érezte, mint valaha, hogy kötelessége van a népével szemben. Amint a helyzet Chenarban megnyugszik, visszatér.

De most arra kellett koncentrálnia, ami előtte állt. Baleseti sebészként kellett dolgoznia, és remélte, hogy egy hétnél tovább hagyják egy helyen maradni. Melyik hely lehetne biztonságosabb, mint ez a távoli Yellowknife a vadonban?

Mikor azonban hirtelen Imogen előtt állt, és megtudta, hogy terhes, minden terve felborult. Beletelt néhány pillanatba, mire feldolgozta ennek a bejelentésnek a teljes jelentőségét.

Lehet, hogy nem tőled van?

Dehogynem! Nem tudta elképzelni, hogy Imogen állandóan más férfiakkal feküdjön le. Valószínűleg ő a gyerek apja. Mindig is akart gyereket, de a jelenlegi helyzetben ez a gondolat kissé ijesztő volt. Hazájában zűrzavar uralkodott, és mindenki, aki kapcsolatban állt a királyi családdal, potenciálisan veszélyben volt.