A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Holly James: The Deja Glitch, 2023

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Csakis az igazat, 2022

Fordította RÉTI BLANKA

Copyright © 2023 by Holly Rus

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or in part in any form.

Hungarian translation © Réti Blanka, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Katy Riegel, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-95-2

A szüleimnek. Boldog negyvenedik évfordulót!

1. fejezet

Gemma Peters nem rajongott a bulizásért.

Számára a szórakozást sokkal inkább jelentette egy jó könyvvel és egy bögre teával való bekuckózás. A zajos, lármás bár, ahol épp tartózkodott, gyorsabban merítette az elemeit, mint egy Netflix-maraton a telefonját. Ennek ellenére kötelességtudóan viselte partimosolyát, és igyekezett megőrizni pozitív hozzáállását. Már csak egy órát kell várnia, és megszólal a telefonja ébresztője, amit szigorúan tízre állított be magának, hogy hazaindulhasson, beadhassa a kutyájának a gyógyszereit, ő pedig háromnegyed tizenegykor ágyban lehessen, mint egy felelősségteljes felnőtt. Elvégre hétköznap este volt. Persze a buli kétségkívül hajnalig fog tartani, mert legjobb barátnője, Lila nem rajongott a hétköznapi időbeosztásért.

Lila olyan volt, mint egy pohár rózsaszín pezsgő emberi megfelelője.

Ha már a pezsgőnél tartunk: a szülinapos lány hirtelen meg is jelent Gemma előtt. Visszatolta a helyére a selymes hajából kicsúszni készülő tiarát, és Gemma kezébe nyomott egy gyöngyöző itallal teli poharat.

– Rád fér még egy! – kiabálta pár centire Gemmától. Annak ellenére, hogy a bőre kipirult az esti mulatozástól, a sminkje továbbra is kifogástalan maradt. Gemma ezt az ingyen kapott, kiváló minőségű szépségápolási termékeknek tulajdonította, melyek elborították Lila lakásának minden szabad négyzetcentiméterét. Mindenféle márkától kapott termékeket, egy posztért vagy a YouTube-csatornáján megosztott értékelésért cserébe. A @Lila_in_L.A. Instagram-fióknak több mint kétszázezer követője volt.

Lila ugyanolyan pezsgőspoharat tartott manikűrözött kezében, mint amilyet az imént barátnőjének adott. Szeme csillogásából Gemma megállapította, hogy már nem volt szomjas.

Gemma arra gondolt, hogy azt feleli, köszöni, nem kér még egyet. Azonban tudta, a visszautasítás csak játékos duzzogáshoz vezetne, ami emlékeztetné, hogy ez Lila szülinapja, ő pedig ünneprontónak lenne bélyegezve. Úgyhogy inkább majd elveszi a pezsgőspoharat, és diszkréten a bárpulton hagyja, míg Lila lelkesebb vendégek felé veszi az irányt. A rutin olyan régi volt, mint maga a barátságuk.

Csakhogy Lila most eltért a forgatókönyvtől. Nem cuppantott rúzsos puszit Gemma arcára, mielőtt továbblibbent volna, és nem áradozott alkoholmámorosan kettejük kötelékéről. Várakozással figyelte barátnőjét, ahogy kezében pohárral, feszengve próbál fennmaradni a felszínen az idegenek tengerében.

– Mi az? – kérdezte Gemma.

– Idd meg! – vágta rá Lila, mondandóját a cselekvést illusztráló mozdulattal kísérve. A csuklóján lévő karperecek a könyöke felé csúsztak.

Gemma arcát elöntötte a forróság – a helyzet olyan volt, mint amikor a kollégiumi éveik során Lila megkérte, hogy húzzon egy nagyot az elcsent konyakból.

– Meg fogom – felelte Gemma egy bátortalan vállrándítás kíséretében.

– Nem, nem fogod. Megvárod, amíg hátat fordítok, aztán a pulton hagyod, és reméled, hogy nem veszem észre. Ismerlek, Gemma Rose Peters! – mutatott rá Lila összehúzott szemekkel. – Hajtsd fel szépen!

Gemma a barátnőjére nézett, majd aprót kortyolt a pezsgőből. Azzal érvelt magának, hogy a reggele csak másnap kilenckor indul, egy enyhe fejfájást pedig orvosolni tud egy kis kocogással és egy csésze friss kávéval.

– Nem tudtam, hogy a harmincas éveinkben megint meg kell küzdenünk mások nyomásával. Miért vagy ilyen kitartó?

Lila önelégülten mosolygott, és oldalra billentette a csípőjét. Hüvelykujjaival benyúlt pánt nélküli ruhája fűzőrészébe, és feljebb húzta, hogy megigazítsa méretes kebleit, majd egy kis táncot lejtett. Válla felett átdobta sötét haját, mely egy rakás egzotikus nevű terméktől csillogott. Gemma a feléről nem is hallott.

– Mert szükséged lesz rá – felelte Lila, majd ujját a pohár kerek talpához nyomta, és megdöntötte, hogy barátnője igyon egy újabb kortyot.

A buborékok szúrósan tolultak Gemma ajkához.

– Lila! – háborodott fel.

Lila kuncogott, és a pult felé hajolt egy szalvétáért. A westside-i bár minden Los Angeles-i sztereotípiának megfelelt: zsúfolt volt, félhomályos, túlárazott koktélokat lehetett kérni olyan extra összetevőkkel, mint a cékla vagy a házi készítésű bioszirupok, és dugig volt vonzó emberekkel. Lila nekisúrlódott a mellette álló férfinak. Az megfordult, és tetőtől talpig végigmérte a lányt – aki olyan cipőt viselt, ami fura szögben nyomta össze a lábát, és amit Gemma álmában sem hordott volna –, és nyilvánvalóan tetszett neki, amit látott. Elmosolyodott, és épp szólásra nyitotta a száját, de ekkor Lila megfordult, és arcul csapta a hajával.

Gemma elfojtott egy nevetést.

– Minden rendben – szólt Lila, majd megtörölgette Gemma száját egy kis fekete, érdes papírszalvétával. Bár Lila nagy partikirálynő volt, volt egy kifejezetten anyai oldala is. – De először meg kell innod a pezsgődet.

Egy anya – méretes italkollekcióval.

– Megint csak: miért? – kérdezte Gemma, miután ismét kortyolt egyet.

Lila lazán megbillentette a fejét, Gemma pedig a helyiség végébe pillantott. Szinte ugyanebben a pillanatban egész testét elöntötte a forróság, az alkohol pedig rögtön a fejébe szállt.

– Jaj, ne! Én nem…

– De! De, igen! – biztatta Lila. – Figyelj, lecsekkoltam: ápolt, nincs rajta jegygyűrű, velünk egykorúnak tűnik. Talán a szeme körül fáradt egy kicsit, de ez valószínűleg csak azt jelenti, hogy jó munkája van, és sokat dolgozik. És rendelkezik a legjobb tulajdonsággal, amit egy nő csak kívánhat…

Sokat sejtetően, mosolyogva elhallgatott, és lassan ide-oda ringatózott nevetséges cipője talpán.

Gemma belekortyolt az italába, mert hirtelen teljesen kiszáradt a szája, és enyhülést akart. Túl nagyot nyelt, a buborékok égették a torkát.

Nem az ő műfaja volt, hogy pasikkal ismerkedjen bárokban. Ez sokkal inkább Lilára volt jellemző, ezért is szervezte a szülinapi buliját egy férfiakkal teli bárba. A nő szemében ördögi fény villant, Gemma pedig szerette volna rövidre zárni az estét, és hazamenni.

Megkockáztatott még egy pillantást a sarokban álló titokzatos férfi felé, aki valóban őt bámulta.

Testét megint elöntötte a forróság. A köztük lévő jó ötméternyi távolság miatt nem tudta leellenőrizni a Lila által felsorolt dolgokat, de az nagyon is látszott, hogy jóképű a srác.

Ezt is felsorolta?

Gemma nem emlékezett, de arra igen, mi volt az utolsó elem a listán.

– Mi lehet a legjobb tulajdonság, amit egy nő kívánhat? – kérdezte. A szavak úgy jöttek ki a száján, mintha transzban lenne. Hirtelen úgy érezte, mintha a gravitáció megváltozott volna, és valami a bárpult végében álló idegen felé húzná őt.

Lila mögé ment, így mindketten szemben álltak a férfival. Állát Gemma vállára támasztotta, és közvetlenül a fülébe beszélt.

– Az, hogy itt egy csomó ember, de ez a csávó úgy néz téged, mintha egyedül lennél az egész bárban.

Gemma hallotta a mosolyt barátnője hangjában. Hirtelen elöntötte a szeretethullám amiatt, hogy Lila, aki csak úgy vonzza a tekinteteket, még a saját születésnapi buliján is képes szárnysegédet játszani.

Nem mintha Gemma szárnysegédet akart volna. Pillanatnyilag nem volt hely az életében egy merengő idegennek, aki az árnyékból szemezget vele. Még akkor sem, ha az illetőnek csillogó szeme volt, és olyan haja, aminek az sem árt, ha egy kicsit összeborzolja a szél.

Nem. Nincs hely erre az életében.

De úgy tűnt, Lila helyet akart csinálni, akár szerette volna Gemma, akár nem.

– Menj! – bökte oldalba barátnője, és finoman taszított rajta egyet.

Gemma tett egy tétova lépést. Érezte, hogy a gravitáció vonzza előre, de közben a lába mintha makacsul nem lett volna hajlandó elhagyni a talajt. Az ellentétes erők nem tudtak együttműködni.

– Tekintsd ezt úgy, mint szülinapi ajándékot nekem – szólt Lila.

– De hát már adtam neked ajándékot.

– Akkor ezt add magadnak. Menj!

Lila érdeklődése Gemma szerelmi élete iránt exponenciálisan nőtt a lány legutóbbi szakítása óta eltelt egy év alatt. Míg Gemma vigaszt lelt a magányban, és jólesett neki, hogy senki mással, csak idős keverék kutyájával, Rexszel és magával kell foglalkoznia, addig Lila minden alkalommal arra biztatta, térjen vissza a randipiacra.

Főnyeremény vagy, Gem! Nem tudom, mire vársz.

Igazság szerint maga Gemma sem tudta, hogy vár-e egyáltalán valamire. De mivel épp rózsaszín buborékok borították el az agyát, és hirtelen, megmagyarázhatatlanul a föld dőlésszöge is megváltozott, azon kezdett tűnődni, hogy talán akire várt, épp az a srác, aki úgy bámulja a sarokból, mintha ő lenne az egyetlen nő a helyiségben.

– Ez az, csajszi! – éljenzett halkan Lila, amikor barátnője tett egy céltudatos lépést előre.

Meleg testek préselődtek hozzá, miközben utat tört magának a bárpult másik vége felé – olyan volt, mint egy folyásiránnyal szemben úszó hal. A helyiség forró volt és illetlen vágyakkal teli. A parfümfelhők és a nyomott levegő emlékeztette Gemmát arra, miért szeret sokkal jobban könyvekkel bekuckózni, mint bulizni járni.

De amikor odaért a pult másik végéhez, és a hívogató idegen lágyan rámosolygott, azon nyomban elfelejtette az egész helyzet iránti ellenszenvét. Konstatálta, hogy Lilának mindenben igaza volt: a srác ápolt, nincs rajta jegygyűrű, Gemmával egyidősek.

Kék szeme ragyogása ellenére kissé fáradtnak tűnt, de Gemma is az volt. Talán a srác kimerültsége mögött is munkával kapcsolatos okok bújtak meg.

A jóképű férfi várakozó tekintete elárulta neki, hogy túllépte az észszerű időt, hogy odasétáljon valakihez, és aztán ne szóljon semmit.

– Szia! – köszönt Gemma, és még saját magának is úgy hangzott, mint egy rozsdás, régi szerszám, amit évekig nem vettek elő a dobozból. – A barátnőm küldött. Ma van a szülinapja.

Gemma zavarba jött, amikor a pasi felvonta a szemöldökét. Amit mondott, úgy hangzott, mintha Lila érdekében lenne itt.

Mindenképpen a férfi számlájára lehetett írni, hogy nem kezdte el tekintetével azonnal a szóban forgó barna hajú, dús idomokkal megáldott nőt keresni. A bárban mindenki tudta, hogy Lila születésnapja van, hála a fején díszelgő tiarának és az italok minden egyes körénél elhangzó köszöntéseknek.

– Boldog szülinapot a barátnődnek!

– Köszönöm! Mármint, a nevében – jött megint zavarba Gemma. Mentségére legyen mondva, nem sok időt töltött azzal, hogy másokkal beszélgessen. A munkája során sem – egy rádióműsor szerkesztője volt –, és még ritkábban vonzó idegenekkel, akiknek titkok csillogtak a szemében. Nem sokat járt el szórakozni, leszámítva azokat az alkalmakat, amikor Lilának sikerült magával rángatnia.

Gemma nem tudta megmondani, de volt valami ebben a fiúban… Az ismerősség érzését keltette, mint amikor megérzünk egy illatot, de nem tudjuk megragadni, pontosan milyen emléket idéz számunkra.

– Nem igazán a te világod, ugye? – kérdezte a pasi. Hangjában szemernyi ítélkezés sem csendült.

Gemma halkan felnevetett. Úgy érezte, lelepleződött, a homlokára van írva a dolog.

– Nem, egyáltalán nem.

– Az enyém sem.

– Akkor mit keresel itt? – A szavak, melyek meglepettségen kívül nem tükröztek mást, csak úgy kicsúsztak Gemma száján. A pasi nyilvánvalóan egyedül volt, még csak nem is egy bulizó társaságban feszengett, mint ő. Gemma remélte, nem hangzott túl tolakodóan.

Szerencsére a srác csak vállat vont, és megeresztett egy olyan félmosolyt, amiből Gemma arra következtetett, kimenne az erő a térdeiből, ha a teljes verziót látná.

– Valaki különlegesre várok – felelte.

Tipikus csajozós szövegnek hangzott, mégis betalált.

Gemma leült a mellette lévő bárszékre, ami a nyüzsgő tömeg ellenére valahogy üresen maradt.

– Én is megkérdezném, hogy te mit keresel itt, de már elmondtad, hogy szülinapozni jöttetek. Meghívhatlak egy italra? – kérdezte a pasi.

Gemma lepillantott a fogyóban lévő rózsaszín pezsgőre, amiből a buborékok fele már kiment azóta, hogy Lila odaadta neki. Arra gondolt, biztos felmelegedett attól, hogy szorongatja. A bárpultra helyezte a poharat, és úgy döntött, megnézi, hová vezet, ha igent mond ennek a barátságos idegennek.

– Persze – felelte.

– Szuper. Igazából tehetségem van ahhoz, hogy kitaláljam mások kedvenc italát.

Csajozós szöveggel indított, aztán szemérmetlenül le akarta nyűgözni őt. Gemma normál esetben beszólt volna neki, vagy a szemét forgatta volna, de volt valami a férfiban, amiért inkább kíváncsian figyelte, mi következik.

– Ó, valóban?

– Bizony. Figyelj, megmutatom.

Felemelte a kezét, és intett a csaposnak. Gemma észrevette, hogy milyen hosszú a karja, és hogy csuklóján egy vintage karórát visel. Nem látott tetoválásokat az óra és a felhajtott ingujj közötti bőrszakaszon, ami persze nem jelentette azt, hogy máshol sincsenek. Gemma megszokta, hogy L. A.-ben gyakoriak a tetkót viselő férfiak, főként az olyan bárokban, mint ez a mostani.

– Úgy érzem, inkább a stílusos koktélokat kedveled, talán valami keserűt.

Gemma nem mondta meg, hogy igaza van, csak az ajkába harapott.

– Meleg? – mosolygott a férfi Gemma arckifejezését látva.

Megjelent a csapos – akinek nagyon is virítottak tetoválások a karján –, és feléjük biccentett.

A karórás, csillogó szemű, lefegyverző mosolyú férfi – akinek még mindig nem derült ki a neve – félénken Gemma felé pillantott, majd rendelt egy italt.

– Két Negronit szeretnék kérni.

Gemmának tátva maradt a szája. Sikerült becsuknia addigra, mire a csapos bólintott, és elment.

– Nos, milyen voltam? – kérdezte a mellette ülő pasi.

– Ez a kedvenc italom – vallotta be Gemma, aki túlságosan meg volt döbbenve ahhoz, hogy bármilyen kacér tréfálkozással rukkoljon elő.

– Mondtam, hogy jó vagyok benne – vonta meg a srác büszkén a vállát.

– Talán csak szerencséd volt – felelte Gemma, miután kicsit összeszedte magát.

– Vagy talán nem – vigyorgott a pasi. Ebben a pillanatban egy popsláger csendült fel a hangszórókból, mely Gemmát azonnal visszarepítette főiskolás korszakának szabad szellemmel átitatott első időszakába. Annak ellenére, hogy már régóta nem hallotta a számot, minden egyes sora eszébe jutott. Tudta, ha elkapná Lila pillantását, sokatmondó kacsintás jönne válaszul, és együtt tátognák a refrént a terem két végében.

– Lemaradtam valamiről? – kérdezte a férfi, és Gemma rájött, úgy vigyorog, mint a vadalma.

– Ó, csak imádom ezt a számot. Régóta nem hallottam, és mindig jó hangulatom lesz tőle.

– Valóban? Úgy tűnik, ma nagyon szerencsés esténk van.

A mixer visszatért az italaikkal.

– Igyunk a jó szerencsére! – emelte fel poharát a férfi.

Gemma is felemelte az övét, hogy koccintson, de aztán félbehagyta a mozdulatot.

– Várj! Még a nevedet sem tudom. Úgy érzem, nem hozna szerencsét, ha úgy koccintanánk, hogy nem tudom a neved.

– Igaz – tartotta fogva Gemma pillantását a fiú. Olyan hosszan nézett a szemébe, mintha valamire várna.

– Nem árulod el a neved? – nevetett Gemma.

– De, bocsánat – rázta meg a fejét a pasi. – Jack vagyok.

– Gemma vagyok – felelte a lány, majd poharát az övéhez koccintotta.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Gemma.

– Én is, Jack.

Gemma belekortyolt a fanyar, citrusos nedűbe, és élvezte, ahogy égeti a nyelvét. Jack is megpróbálta élvezni az italt, de látszott, ő valami mást kedvel.

– Nem a kedvenc italod? – kérdezte Gemma.

– Attól tartok, nem – rázta a fejét Jack nevetve. – Kemény lehetsz, ha szereted ezeket a dolgokat.

A lány majdnem kiprüszkölte az italt.

– Nem tudom, hogy a kemény a megfelelő szó-e. A nagymamám ivott gyakran ilyet. Rá emlékeztet.

– Ő kemény volt?

– Ó, a legkeményebb. Bárcsak feleolyan erős lennék, mint ő!

– Biztos csodálatos nő volt, de te se becsüld alá magad! Elég kemény voltál, hogy ide mertél jönni, nem gondolod?

– Azt akarod sugallni, hogy talán meg kellett volna ijednem tőled? – kérdezte Gemma egy újabb korty után.

– Egyáltalán nem. Csak érzem, hogy szívesebben lennél máshol, és nem a kedvenc időtöltéseid egyike, hogy idegenekkel ismerkedj bárokban. – Ezt Jack olyan őszintén mondta, mintha eléggé ismerné a lányt ahhoz, hogy tudja, ez az igazság. Gemma közelebb hajolt.

– Te se becsüld alá magad. Nem azért jöttem ide, mert nem volt jobb dolgom.

– Valóban? – kérdezte érdeklődve Jack. – Akkor miért jöttél ide? Azon kívül, hogy a barátnőd ideküldött.

Ez remek kérdés volt, és még maga Gemma sem tudta rá a választ. De miközben a férfi mellett ült, csak még erősebben érezte azt a titokzatos vonzást. Nem volt benne biztos, hogy képes lenne ellenállni neki, ha megpróbálná.

Azon gondolkodott, hogy tudná a legjobban megfogalmazni, és végül rá is bukkant a válaszra.

– Mert kíváncsi voltam – felelte.

– És tetszik, amit találtál?

Gemma megint kortyolt egyet. Jack mosolya, az alkohol és a dalnak köszönhetően felidézett, agyában keringő édes emlékek mintha egy meleg, puha burokként ringatták volna.

– Azt kell mondanom, igen.

– Remek.

Lassan iszogattak, beszélgettek, és egyre többet megtudtak egymásról. Jack televíziós forgatókönyvíróként dolgozott, amin Gemma egyáltalán nem lepődött meg, tekintve, hogy hol tartózkodtak épp. Azt viszont meglepőnek találta, hogy a férfi nem árult el semmilyen nevet. Büszkén beszélt a munkájáról, de akként kezelte, ami: munka. Amikor Gemma elmondta neki, hogy egy helyi rádióműsor szerkesztőjeként dolgozik, és szereti a munkáját, annak ellenére, hogy aznap nehéz napja volt, Jack érdeklődve hajolt oda és kérdezősködött a műsorvezetőről és a vendégekről, akikkel interjút készítettek. Ezután a téma röviden a családjukra terelődött, amit Gemma egyetlen családtagja kivételével kikerült. Mire elmesélte, hogy az öccse minden évben fél évet a szubszaharai Afrikában tölt egy természetvédelmi intézet munkatársaként, és valójában aznap kellett volna hazajönnie, de lekéste a gépét, térdük már összeért a bárpult alatt.

Gemmát a pillanatból a táskájában csengő mobilja rántotta ki. Elnézést kért, és kivette. Megdöbbenve látta, hogy az önmagára szabott takarodót jelző ébresztőóra ordít, mint egy iskolacsengő. Már majdnem egy órája beszélgettek, és ő észre sem vette.

– Mennem kell – szólt csalódottsággal a hangjában.

Jack ugyanilyen csalódottnak tűnt.

– Vár valaki otthon? – kérdezte.

Gemma lekászálódott a bárszékről, és előkotort pár bankjegyet a táskájából, hogy hagyjon némi borravalót a pulton.

– Igen. Egy öreg kutyus, akinek lefekvés előtt be kell adnom a gyógyszereit.

Jack mosolya tükrözte nyilvánvaló megkönnyebbülését.

– Hát, nem szeretnék felelős lenni semmiféle állatorvosi vészhelyzetért!

Odaállt Gemma mellé, és a lány rájött, hogy eddig nem is tudta, milyen magas, hiszen végig ültek. Jack pár centivel magasabb volt nála. Gemma azon kapta magát, hogy a férfi tekintete teljesen beszippantotta. Még ha akart volna, se tudott volna szabadulni.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondta Gemma.

– Én is. Kikísérlek.

Gemmának már-már megfordult a fejében, hogy felajánlja, találkozzanak újra, miután foglalkozott Rexszel, de a hosszú éjszakai kiruccanás nem szerepelt a tervei között. Érezte, hogy a srác szorosan mögötte halad, miközben átverekszik magukat a tömegen, és egyáltalán nem bánta. Beütött egy fuvarmegrendelést a telefonjába, és a képernyőjén látta a közelben lévő autók raját, melyek perceken belül készen állnak, hogy felvegyék. Mielőtt kilépett az ajtón, körbenézett, látja-e Lilát. Megpillantotta a bárpult másik végében, épp egy csapat szintén fájdalmasan menő influenszer társaságában húzott le egy felest. Gemma odaintegetett. Lila csókot dobott felé, majd kezével szívet formázott, végül Jackre mutatott, és feltartotta a hüvelykujját. Nyilvánvalóan azt hitte, együtt mennek haza.

Ettől a gondolattól forróság öntötte el Gemma arcát, miközben kiléptek a balzsamos estébe. Nyugat-Los Angelesben csak úgy vibrált az éjszakai élet: autók suhantak el mellettük, egymásba kapaszkodó, nevető baráti társaságok haladtak el a járdán, a basszus csak úgy dübörgött a szórakozóhelyek ajtajából, melyek közül az egyikben Lila valószínűleg kiköt majd az éjszaka egy pontján. Mindez egyszerre feldobta és kimerítette Gemmát.

De leginkább kimerítette.

Látta, hogy az autó, amit hívott, befordul a sarkon, és közeledik. Hamarosan el kell köszönnie Jacktől.

A férfi odafordult felé. Gemma arra számított, hogy majd elkéri a telefonszámát, vagy megkérdezi a vezetéknevét, de ehelyett Jack csak furcsa arckifejezéssel nézett rá. Szinte olyan volt az arca, mintha fájdalmai lennének.

– Gemma, mielőtt elmész, csak szeretnék…

Félbehagyta a mondatot, mintha nem tudta volna, hogy fejezze be.

Az autó leparkolt a mögöttük lévő járdaszegély mellett. A sofőr lehúzta az ablakot, és Gemma nevét kiáltotta a járdán várakozó emberek tömegébe.

– Mit szeretnél? – kérdezte Gemma, aki hirtelen aggódni kezdett Jack gyötrődése miatt.

A férfi elszántan levegőt vett.

– Szeretnék tesztelni egy elméletet, ha nem bánod.

– Ööö… oké? – nézett rá Gemma felvont szemöldökkel.

Jack odalépett hozzá, és a dereka köré fonta a karját. A másik kezével a lány nyakához nyúlt, majd ajkával pár centiméterre az övétől megállt. Bármi volt is az elmélete, nyilvánvalóan magában foglalt egy csókot, és Gemma azon kapta magát, hogy több mint hajlandó segíteni neki kipróbálni.

Ajkát Jack ajkára szorította, mintegy válaszolva a kérésére, és majdnem elvesztette az egyensúlyát, amikor érintkeztek. Szerencsére a dereka köré font kéz megtartotta. Futólag, az agyát elborító ködön át azon tűnődött, vajon Jack pontosan azért tette-e oda a kezét, mert előre látta a reakcióját.

Elsöprő volt. A férfi ajkának vonzása, a nyelvéhez lágyan nyomuló nyelve… Gemma csak egy órája ismerte őt, de az érintkezés olyan volt, mintha egy életnyi intimitás lett volna egyetlen feledhetetlen csókba belesűrítve. A gravitáció ismét eltolódott, és mindennek a középpontjává azok a pontok váltak, ahol a testük összeért. Ez volt élete legjobb csókja, és ugyanolyan hirtelen ért véget, mint ahogy elkezdődött.

Jack elengedte őt, arca kipirult, ajka csillogott. Gemma alig látott tisztán, de Jack most is azzal az intenzitással tartotta fogva tekintetét, amit a lány először látott a szemében.

A sofőr megint Gemma nevét kiáltotta, de ő alig hallotta a fejében zúgó vér miatt. Szíve hevesen vert.

Jack könyörgő pillantást vetett rá az utolsó közös pillanatukban.

– Kérlek, emlékezz rám, Gemma!

Ezután elengedte, Gemma pedig túlságosan az események hatása alatt állt ahhoz, hogy belegondoljon, milyen furcsa is volt ez a mondat.

2. fejezet

Gemma arra ébredt, hogy egy puha, nedves orr böködi az ágy mellé lelógó kezét. Rex, élete leghűségesebb férfija minden reggel óraműpontossággal ébresztette. Öreg húgyhólyagjára úgy lehetett hagyatkozni, akár egy ébresztőórára.

– Igen, ébren vagyok – motyogta Gemma, bár még mindig a hátán feküdt, és a plafonra pislogott. Egyik kezével megsimogatta kutyusa szőrös fejét, a másikkal benyúlt a paplan melegébe. Lila ajándékozta neki az ingyenes termékmintát, miután pár százezer Instagram-követőnek úgy áradozott róla, mint „a legjobb paplan”, amit csak vehet az ember. Gemma tulajdonképpen elég sok ingyenes cuccot birtokolt barátnője influenszer státuszának köszönhetően.

Rex a barátságos simogatást felhívásként értelmezte, hogy felugorjon az ágyra. Gemma fölé állt, és pofáját gazdija hajába fúrta, szimatolt párat, majd megnyalta a lány fülét.

– Igen, neked is jó reggelt! Gyere, menjünk sétálni egyet – mondta Gemma, majd felült, és letolta magáról a takarót. Rex óvatosan az ágy széléhez ment, és leereszkedett a padlóra, egyszerre két mancsot helyezve a földre. A felugrás még rendben volt, de a visszaereszkedést nehezen bírta a térde.

Gemma kimászott az ágyból, és végigsimított kutyája fején. Az érdes szőrt néha egy kis taréjjá fésülte ujjaival. Az állatmenhelyen azt mondták, a kutya valami terrier-labrador keverék. Gemma fontolóra vette, hogy vesz egy készen kapható kutyás DNS-tesztcsomagot, de Rex fekete drótszőre és víz iránti rajongása elég meggyőző bizonyítékul szolgált arra, hogy évekkel ezelőtt jól gondolták a menhelyen.

Elment a kutya mellett, hogy bemenjen a fürdőszobába. Ezután felvett egy kapucnis pulóvert, és belebújt flip-flop papucsába a sétáltatáshoz. Az Észak-Los Angeles-i lakóházban nem volt udvar, és Rex ultraszabályosan működő szükségletei miatt négyszer kellett megmásznia a ház lépcsőit: egyszer ébredés után, még egyszer, mielőtt munkába indult, aztán újra, amikor hazaért, végül pedig még egyszer lefekvés előtt. Azon ritka alkalmakkor, amikor a kutya behabzsolt valamit a járdáról, vagy amikor Gemma hagyta, hogy ételmaradékokat lakmározzon, bánkódva kellett az éjszaka közepén zombiüzemmódban még egyszer leereszkednie a lépcsőn, hacsak nem akarta a szőnyegeit suvickolni.

Rex tökéletes úriemberként várakozott a bejárati ajtónál, farkát csóválva, csillogó szemmel. Gemma becsúsztatta mobilját a pulcsija zsebébe, és leemelte a pórázt a falról. A mosdószüneteik nem voltak hosszúak, a lány fizetett egy kutyaszittert, hogy délben, amikor ő dolgozott, beugorjon, és tegyen a kutyával egy kiadós sétát. A lépcsőzés a járdán való lassú sétában folytatódott, ami addig tartott, míg Rex meg nem találta a neki tetsző bokrot, ezután mindig hazaindultak.

Leértek az előcsarnokba, egy jellegtelen helyiségbe, melynek egyik falát postaládák borították, és ahol egy örökké üres recepcióspult állt. Kiléptek az üveg bejárati ajtón. Odakint a lapos Észak-Hollywood újabb derűs nappal fogadta őket. Pálmák és telefonpóznák szegélyezték az utcát, melyet keretbe foglalt a csak Los Angelesre jellemző kékesszürke égbolt. Gemmának szinte már fel sem tűnt a szmog, tüdeje hozzászokott. De azokon a napokon, amikor friss levegőre vágyott, bepakolta Rexet autója hátsó ülésére, és elautózott Malibuba, hogy kiránduljanak egyet a Temescal-kanyonban.

Az utca többnyire még aludt. Pár óra múlva esedékes második sétájukig nem fognak senkivel összefutni. Akkor már babakocsit toló szülőktől, Rex környékbeli kutyus barátaitól, kocogóktól szokott nyüzsögni az utca. Első sétájuk során csak Weaver bácsival szoktak összefutni, aki ilyenkor mindig az utca túloldalán lévő kertjében ácsorgott.

– Jó reggelt, Weaver bácsi! – köszönt oda Gemma az öregúrnak, akiről úgy vélte, Rex emberi hasonmása. Mindketten idősek voltak, és átlagon felül barátságosak, valamint ősz pofaszakállat viseltek.

– Jó reggelt, Gemma! Szervusz, Rex! – integetett a férfi foltos pázsitjáról.

Az öregúr minden reggel kiállt az előkertjébe, ahogy Gemma tudta, azért, hogy a fakó fűszálakat fürkéssze. Az egész környéken vízhasználati korlátozások voltak érvényben, mivel véget nem érő szárazság sújtotta Kaliforniát. A különbség az utcájukban lévő gyep és a dombon túli Bel Air és Brentwood udvaraiban növő dús, smaragdzöld fű között az volt, hogy itt tényleg betartották a víztakarékossági szabályokat.

Weaver bácsi elszánt arckifejezéssel simogatta állát, mintha rá tudná bírni a gyepét, hogy zöldebb legyen. Felnézett az égre – egy felhő sem volt rajta, ami azt jelentette, szemernyi esély sincs rá, hogy esni fog –, majd vállat vont, és széttárta a karját.

– Legalább most is jó az idő. Süt a nap és huszonöt fok van, nincs okunk panaszra!

Gemmát a déjà vu érzése kerítette hatalmába, ahogy a férfi szavai visszhangzottak a fejében. Egy pillanatig zavartan bámulta Weaver bácsit, és úgy érezte, mintha megpróbálna megragadni valamit, ami kicsusszan az ujjai közül. Meg mert volna esküdni rá, hogy az öregember ugyanezeket a szavakat már mondta korábban, pontosan ugyanígy, mintha csak egy dal hangjegyei ismétlődtek volna, amit már számtalanszor hallott.

– Segíthetek valamiben, Gemma? – kérdezte az idős férfi, amikor észrevette, hogy a lány bámulja.

Gemma megrázta a fejét, hogy megtisztítsa elméjét a ködös gondolatoktól. Meggyőzte magát, hogy még félig alszik, és csak most ébredezik, és hogy Weaver bácsi valóban mondta máskor is ugyanezeket a szavakat, hiszen L. A.-ben szinte minden reggel süt a nap és huszonöt fok van. Ez a derűs, kora nyári nap sem volt kivétel.

Érezte, hogy Rex megrángatja a pórázát. Lenézett, és látta, hogy azt a fát választotta, mely zöld pollent hullat, és amitől Gemma néha tüsszögni szokott.

– Nem, köszönöm. Minden rendben. Szép napot! – felelte Gemma Weaver bácsinak.

– Neked is, Gemma! Szia, Rex!

A lépcsőn visszafelé menet Gemma elővette a telefonját, hogy megnézze az időjárást, és ismét meggyőződjön arról, hogy semmi szokatlan nem volt abban, amit Weaver bácsi mondott, és nem képzelődött.

És valóban: a hét minden napjára napsütést és huszonöt fokot jósoltak, tipikus Los Angeles-i időt.

Mégis, a férfi szavai olyan módon tűntek ismerősnek, ami túlmutatott egy időjárásról szóló hétköznapi, számtalanszor ismételt kijelentésen.

Nem tudta elhessegetni magától az érzést, így azzal próbálta visszahúzni magát a valóságba, hogy írt a legjobb barátnőjének.

Lila még pár óráig aludni fog, de legalább egy szülinapi köszöntés várja, amikor felébred.

Gemma megírta az üzenetet, és telepakolta az összes bulival kapcsolatos emojival, amit a billentyűzete csak kínálni tudott. Este majd ünnepelnek, elmennek vacsorázni és partizni a Westside-ra. Gemmát már annak a gondolata is kimerítette, hogy egy átlagos estén lépést tartson Lilával, nemhogy a születésnapján. De legjobb barátnője kedvéért magára fogja ölteni bulimosolyát és pozitív hozzáállását.

Aztán, hogy lecsitítsa a testében vibráló aggodalmat a gondolatra, hogy kisöccse sok kilométerrel a föld fölött ül épp egy repülőn valahol az Atlanti-óceán felett, rápillantott az utolsó üzenetre, amit a fiú küldött neki, mielőtt felszállt a Lagosból induló gépre. Gemma már felhagyott a próbálkozással, hogy kiszámolja az időeltolódást, de azt tudta, hogy a fiú itteni idő szerint reggel fog leszállni New Yorkban, és egy átszállás után, délután fog Los Angelesbe érkezni, ahol majd ő érte megy. A fiú szenvedni fog az időeltolódástól, farkaséhes lesz, mert utálja a repülős kaját, és iszonyú morcos. De Gemma már fél éve nem látta őt. Elkerülhetetlen nyűgössége sem fogja elrontani a találkozásukat.

Nyugati part, te vagy a legjobb! Jövök!

Gemma elmosolyodott öccse üzenetén, és alig várta, hogy átölelje nyurga testét, amit a hat hónapi sátorban élés szikárrá és keménnyé tett. Féléves Los Angeles-i tartózkodása alatt Gemma fel fogja hizlalni, akár egy házi macskát: ebédelni járnak majd, hétvégente pedig a lakóház medencéjénél lebzselnek. A fiú a hat hónap leteltével pedig ismét Afrika felé veszi majd az irányt.

A globális felelősségvállalás bogara a főiskola után csípte meg. A vadon élő állatok védelmében végzett munkájának köszönhetően a világ minden tájára eljutott Grönlandtól kezdve Ausztrálián át egészen Afrikáig, ahol az elmúlt néhány évben tartózkodott. Gemma nem tudta pontosan, öccse mit csinál Lagosban, de Patrick minden évben lebarnulva és két ruhamérettel karcsúbban tért haza. A családban az összes „otthon ülő” gén Gemmába szorult, míg Patrick élete azzal telt, hogy szabadon vándorolt.

Öccse üzenetét éjszaka kapta meg, amíg aludt, és hiába írt volna vissza neki, Patrick soha nem fizetett a fedélzeti wifiért. Gemmának türelmesen kell várnia, amíg a fiú leszáll.

Rex reggeli sétáltatása mindig eléggé felébresztette őt ahhoz, hogy kibírja az edzését kávé nélkül. Amikor visszaértek a lakásba, Gemma lecsatolta a pórázt az állatról, és szórt egy maroknyi kutyakekszet a tálkájába, majd bement a szobájába átöltözni. Amikor már sportmelltartó, rugalmas nadrág és edzőcipő volt rajta, lesétált az épület edzőtermébe.

Semmi lélegzetelállító nem volt az edzőtermen, de a célnak megfelelt. A hosszúkás, parkolóra néző helyiségben két futópad, két elliptikus tréner, pár húzódzkodó és néhány súlyzós edzőpad kapott helyet – ez utóbbiakat Gemma lehetőleg elkerülte. A szűkös helyiség néha fülledtté vált, attól függően, épp ki nyűtte bent a berendezést. A párás levegő, ami megcsapta Gemmát, ahogy kinyitotta az ajtót, arról tájékoztatta, hogy a reggeli futása nem magányosan fog telni, bár nem is számított rá.

Az egyetlen ember, akivel rendszeresen összefutott reggelente, épp a futópadot nyüstölte, kiérdemelve a címet, melyet Lila ragasztott rá: a Szexi Csávó a 202-ből.

Gemma nem tudta az igazi nevét, de azt igen, hogy remekül festett atlétában, bicepsze olyan volt, mintha egy romantikus regény borítójáról lépett volna le, és negyven perc alatt nyolc kilométert futott, ami lenyűgöző teljesítménynek számított.

A férfi lába légzésével összehangolt ütemben érintette a berendezés szalagját. Arra koncentrált, amit a gépre helyezett telefonján nézett. Fülhallgatót viselt, így nem vette észre Gemmát, amikor felkapaszkodott a mellette lévő futópadra. Ami teljesen rendben volt, mert Gemma nem szerette volna, hogy valakivel beszélgetnie kelljen futás közben, és Lila győzködése ellenére nem vágyott rá, hogy a férfi több legyen számára, mint a Szexi Csávó a 202-ből.

Gemma legutóbbi kapcsolata nem végződött jól, és még egy év elteltével sem tervezett egyhamar változtatni szingli státuszán.

Betette a saját fülhallgatóját, és megbökte a futópad képernyőjét, hogy beprogramozza a szokásos edzést.

A képernyőn dühös, piros hibaüzenet villant fel, ami egyszerre meg is döbbentette Gemmát, mintha valaki épp rákiabált volna, ugyanakkor ismerősnek is tűnt.

Homlokráncolva visszatért a főmenübe, hogy újra beüsse a programot, és ismét ugyanazt az üzenetet kapta.

– Az… a… gép… elromlott – lihegte mellette a Szexi Csávó a 202-ből.

Gemma összerezzent a férfi hangjának hallatára, egyrészt azért, mert soha nem hallotta ezelőtt, másrészt azért, mert a helyiségben a léptek és a lélegzetvétel zajától eltekintve csend honolt.

– Tíz… perc… múlva…végzek – tette hozzá a pasi, majd ismét a telefonjára bámult.

Gemma fontolóra vette, hogy hátradől, és tíz percig nézi a férfit, míg a saját körére vár, de ma reggel nem volt ennyi ideje. Ehelyett átment az elliptikus trénerhez, és bekapcsolta a falon lévő tévét. Általában a parkolóra szokott kibámulni, miközben hangoskönyvet hallgatott, és messzi tájakat képzelt maga elé, de a szemközti fal lehetőséget kínált arra, hogy megnézze a reggeli híreket edzés közben.

A tévé le volt némítva, a képernyő alján felirat ment. Gemma elkezdett edzeni a gépen, és közben a fényes, fekete hajú riportert figyelte, aki a News10 csatorna színeiben számolt be a fejleményekről. Egy környékbeli utcasarkon állt, mögötte pálmafák és egy házsor magasodott. Átlagos Los Angeles-i környék volt, azzal a különbséggel, hogy a mögötte lévő utcában annyira ömlött a víz, hogy a parkoló autókat félig elborította.

Az egész bizarr jelenet megdöbbentő módon ismerősnek tűnt.

Gemma a kép alján futó szavakat figyelte, hogy megértse, mit mond a riporter, miközben egyik kezével az utca felé mutatott.

– …Burbankben, ahol vélhetően hajnali négy körül eltört egy vízvezeték. Láthatják, a víz teljesen elöntötte a környéket, a munkások dolgoznak az elvezetésén, mielőtt bármilyen szerkezeti kár keletkezne.

– Micsoda pazarlás – motyogta Gemma, mint egy igazi, szárazságtól megfáradt lakos. Első gondolata a sok víz láttán az volt, milyen zöld lehetne Weaver bácsi kertje, ha ezt a vizet oda lehetne vezetni ahelyett, hogy a csatornába öntenék.

A második gondolata az volt, hogy egyszer már korábban pontosan ugyanez az ötlete támadt.

Megragadta a távirányítót, és felhangosította a tévét. Tudta, hogy nem fog zavarni senkit, hiszen a Szexi Csávó a 202-ből el volt foglalva a saját hallgatnivalójával, és rajtuk kívül nem tartózkodott más a helyiségben.

– Egyelőre nem érkezett károkkal kapcsolatos bejelentés – folytatta a riporter –, de ahogy láthatják mögöttem, a lakók aggódnak a tulajdonukért.

A kamera egy férfin állapodott meg, aki térdig érő vízben állt a járdán, kocsikulccsal a kezében. Úgy festett, nem akarja megkockáztatni, hogy autóját elárassza a víz, ha kinyitja az ajtót. Mögötte két kisgyerek fröcskölte egymást, mintha csak egy élményfürdőben pancsikoltak volna.

Gemmának valahogy az az érzése támadt, hogy már látta a kislányokat. Úgy pancsoltak és játszottak a vízben, mintha ez lenne életük legszebb napja. A vízcseppek csillogtak a reggeli fényben. A magasabb kislány hirtelen megtorpant, arcára izgalom ült ki, a mikrofon pedig hallhatóvá tette, amit abban a másodpercben mondott, mielőtt a kamera újra a riporterre közelített. A szavak megmagyarázhatatlan módon pontosan megvoltak Gemma fejében, és suttogva ki is mondta őket ugyanakkor, amikor megjelentek a képernyőn.

– Apa, megkaphatnánk az úszógumikat?

A szőke híradós a stúdióban felkacagott, amikor visszatért a képernyőre. Kifogástalanul festett tengerészkék ruhájában.

– Úgy tűnik, nem mindenkinek okoztak csalódást az események, Mark – mondta.

Gemma megdöbbenve bámult a tévére. Ugyanaz a furcsa, ragacsos érzés kerítette hatalmába, mint amit a Weaver bácsival történő beszélgetés során érzett. Egy pillanatra még az is átfutott az agyán, hogy talán valahogy az előző napi híreket kapcsolta be, és nem emlékezett rá, hogy már látta a történteket, a vízben pancsoló kislányokat, de a képernyő sarkában ott állt az „élő” felirat.

Felkapta a telefonját, és gyorsan rákeresett a hírre online. Számos helyi csatorna, megyei és városi szervezet is írt róla az elmúlt egy órában.

Gemma visszabámult a tévére.

Valóban élőben zajlott a dolog.

Úgy döntött, kikapcsolja a tévét, és inkább a bekészített hangoskönyvet hallgatja az edzése hátralévő részében.

Amikor visszaért a lakásába, dühödten próbálta meggyőzni magát, hogy már biztosan végighallgatta a tizennegyedik és tizenötödik fejezeteket, csak megfeledkezett róla, mert különben honnan tudott volna a csavarról a cselekményben? Jó kis csavar volt, nem jöhetett csak úgy rá…, ugye?

Nem, mondta magának. Biztosan elaludt, miközben előző este hallgatta, és tudat alatt elraktározta az információt.

Vett egy hideg zuhanyt, hogy kicsit kizökkenjen ebből a furcsa érzésből, és utána felfrissültnek érezte magát. Amikor bement a konyhába, már munkához volt öltözve: farmerben és a kedvenc fehér blúzában volt, melyet szándékosan az aznapi különleges alkalomra készített ki. Meg akarta tölteni a termoszát, de ekkor megdöbbenve állapította meg, hogy elfogyott a kávé.

– Ez a nap is jól kezdődik– mondta Rexnek. A kutya a nappaliból, szürke plüsspuffjáról figyelte gazdája reggeli rutinját. – Talán vissza kellene feküdnöm.

Az eb halkan felnyüszített, majd mancsaira támasztotta a fejét.

– Igazad van. Egyikőnknek dolgoznia kell menni – sóhajtott Gemma.

Átment a szobán, hogy megpaskolja a kutyus fülét, és úgy döntött, a rádióstúdió felé tartva beugrik a közeli kávézóba.

Csodával határos módon a kávézótól egy fél háztömbnyire talált parkolóhelyet. Ez egyike volt azoknak a váratlanul szerencsés L. A.-i pillanatoknak, amikor egy ember útjának vége pontosan egybeesett az övének kezdetével. Feltételezte, hogy a négymilliós városban és a sok jövés-menésben azért nem lehetett erre olyan kicsi az esély, de minden egyes alkalommal, amikor megtörtént, úgy érezte, mintha a parkolás istenei mosolyogtak volna le rá.

A kávézó megtelt a produktív emberek kora reggeli zsivajával, akik készen álltak arra, hogy nekivágjanak a napnak. Páran fejhallgatóval védekeztek a zaj ellen, miközben laptopjuk fölé görnyedve dolgoztak azon a kreatív projekten, amely az Angyalok Városába hozta őket. Mindenki, aki Gemmával együtt sorban állt, a telefonján lógott – pötyögött, görgetett vagy beszélgetett, mintha az tartotta volna őket életben, hogy valaki olyannal kapcsolódnak, aki nincs együtt velük az „itt és most”-ban.

Gemma megnyitotta az öccsével váltott üzenetek folyamát. Arra számított, hogy kapott hírt a leszállásról, és közben azon tűnődött, talán anélkül érkezett be az sms, hogy észrevette volna. De csak a fiú korábbi üzenetét látta. Megpróbálta figyelmen kívül hagyni a testében szétáradó idegességet.

Megdöbbenve látta, hogy az apjától viszont kapott üzenetet. Rövid volt, és előnézetben látszott az egész, meg sem kellett nyitnia.

Várom, hogy találkozzunk.

Gemma nem viszonozta az érzést, ezért olvasatlanul hagyta az üzenetet.

Bármennyire is szerette az öccsét, a fiú hazatérése mindig családi összejöveteleket is jelentett, melyeket szívesebben kihagyott volna. A gyengédség érzése együtt járt a kellemetlenséggel. Mint a másnaposság egy Lilával töltött könnyelmű éjszaka után – egyiket sem tudna megélni a másik nélkül. Az apja azon igyekezete, hogy időt töltsön vele, közvetlenül összefüggött kora előrehaladtával, de Gemma nem értett egyet azzal a nézettel, hogy az öregedés indokolná a kibékülést. Főként nem azok után, hogy egész életében nem kapott tőle elég figyelmet. Patrick azonban másképp látta a dolgot, így Gemma bosszankodva semleges arcot öltött, amikor elkísérte az évi két alkalommal esedékes látogatásokra.

Néha azt kívánta, bárcsak normális családja lenne, hogy az apjával egy városban élni megnyugtató erőforrást jelentsen egy örökké sajgó seb helyett, melyről megpróbált nem tudomást venni.

– Mit adhatok? – kérdezte a barista, amikor Gemma került sorra.

Elhessegette a gondolatokat, és rendelt magának egy jegeskávét. Mivel nagylelkű kedvében volt, kollégáinak is rendelt egy-egy lattét. Nagy nap számukra a mai. Társszerkesztőjével, Carmennel és a hangmérnökkel, Hugóval lesznek a kabinban, miközben főnökük és műsorvezetőjük interjút készít Nigel Blackkel, Gemma gyerekkori és jelenlegi bálványával, aki a leghíresebb vendég, akit eddig meghívtak a stúdióba. Élvezettel kuncogott a gondolatra, hogy egy térben lesz a sztárral, még ha hangszigetelt üvegfal választja is el őket egymástól. Nem elég, hogy Gemma hatalmas rajongója volt, de még kimerítően sok szálat is meg kellett mozgatnia, és számos szívességet kérnie, hogy a rocklegenda szerepelhessen a műsorban. Alig várta, hogy hallhassa a férfi ikonikus, rekedtes hangját, amint válaszol azokra a kérdésekre, melyeket Gemma írt Marsha számára úgy, mintha ők ketten csak lazán beszélgetnének. Ha jól játszik a lapjaival – és összeszedi a bátorságát –, talán egy nap még ő is lehet műsorvezető.

Miután rendelt, arrébb lépett, és más vendégekkel együtt várakozott a zsúfolt helyen. Beszélgetések bugyborékoltak körülötte, melyekből számos inkább csak monológnak tűnt, mivel az emberek a fülhallgatójukba rejtett láthatatlan mikrofonba beszéltek. A mellette álló magas, vékony nő hangosan felvonyított láthatólag minden ok nélkül – Gemma csak ezután pillantotta meg az apró, fehér bogyókat a fülében. Rácsodálkozott, milyen furcsának tűnhetett volna ez az egész jelenet húsz évvel korábban.

Az ő telefonja is megcsörrent, a képernyőn megjelent az öccse neve. Arra számított, hogy melegséget fog érezni, ehelyett váratlan szorongás járta át az egész testét, mintha rossz hírekre számított volna.

– Szia, végre! – vette fel a telefont, majd a füléhez szorította, mert a fülhallgatója a táskája mélyén volt.

– Szia, Gem! – köszönt Patrick. A kimerültség sűrű sziruppá lassította a hangját, de Gemma felfedezett benne egy árnyalatnyi idegességet.

– Mi a baj?

– Gemma! – kiáltotta a nevét a barista a gyöngyöző habbá gőzölt tej visításán át. A felgyűrt ujjú flanelinget viselő fiatalember egy kartontálcát helyezett a pultra, melyen négy elviteles pohár trónolt.

Gemma felemelte a kezét, hogy jelezze, ő várt a rendelésre. Átnyomakodott a telefonozók csordáján, majd válla és füle közé szorította mobilját. A tömeg elvonta a figyelmét, de közben az ismerősség egy szikrája parázslott fel agyában. Megismételte az öccsének feltett kérdést.

– Mi a baj, Patrick?

Gemma mosolyogva a barista felé biccentett, majd megragadta a tálcát, és visszafordult a forgalmas helyiségbe.

– New Yorkban ragadtam.

– Tessék?!

Gemma oldalra fordult, hogy átslisszanjon egy hézagon a sorban, majd elindult a kijárat felé. Alig hallotta a fiút a mindkettőjük oldalán morajló háttérzajtól.

– Késve indult a gépem, és lekéstem a csatlakozást – felelte Patrick, majd hallhatóan ásított egyet. Gemma elképzelte, amint a fiú beletúr kócos, szőke, szörfös hajába, majd megdörzsöli babaarcát. Közös volt bennük a világos haj és a barna szem, bár Patrické irigylésre méltó mogyoróbarna árnyalatúba hajlott.

– Megpróbálok feljutni egy másikra, de lehet, hogy csak becsekkolok egy hotelbe, és egy hétig alszom.

– Micsoda? Ne tedd! – háborodott fel Gemma, miközben füléhez tapasztott telefonnal az ajtó felé furakodott. Egyik kezével a tálcát tartotta, a másikkal a kávéspoharakat egyensúlyozta felülről, táskája a karján himbálódzott. Szíve belesajdult a gondolatba, hogy tovább kell várnia, mielőtt újra láthatja az öccsét. Közben az az érzése támadt, mintha ezt a sajgást már érezte volna korábban.

– Csak vicceltem, Gem! Ne akadj ki! – nevetett az öccse.

– Nem akadok ki.

– Dehogynem. Hallom a hangodon. Huszonöt éve ismerlek, rémlik?

– Nem huszonhat vagy már?

– Annyi lennék? Nem tudom, már nem számolom.

Gemma ezen elmosolyodott, és még jobban hiányozni kezdett neki az öccse.

– Csak gyere haza!

A Patrick oldaláról hallható zaj egyre erősödött. Gemma elképzelte őt egy zsúfolt New York-i reptéren, szedett-vedetten és gyűrötten, körülvéve az utasok folyamatos áradatától, mely azzal fenyegeti, hogy elnyeli őt.

– Dolgozom rajta – Patrick hangja elmosódott lett, mintha eltartotta volna magától a telefonját.

– Patrick, ott vagy?

– Igen, igen. Csak olvasom ezt a táblát… – Elharapta a mondatot, majd energikusan folytatta. – Ó! Megnézem, hogy standby jeggyel fel tudok-e szállni a 11:45-kor induló járatra.

Gemma elvette a fülétől a telefonját, hogy megnézze az időt, és gyorsan számolt egy kicsit.

– Az fél óra múlva lesz. Nem kezdődött még meg a beszállás?

– De! Mennem kell! – kiáltotta az öccse, majd eltűnt egy tompa hangzavarban.

– Rendben! De légyszi…

Gemmának nem volt ideje kimondani, hogy „szólj, ha rajta vagy”, mert az öccse bontotta a vonalat.

Homlokráncolva nézett le a telefonjára, és épp akkor pillantott fel, amikor egy széles vállú, kócos barna hajú férfi, aki a saját telefonját bámulta, egyenesen nekiment.

– Ááá! – kiáltott fel Gemma, miközben összeütköztek. Az elviteles poharakból szinte kirobbant a kávé. A habos, barna folyadék – ami ráadásul forró is volt – hullámként árasztotta el Gemma mellkasát, és fröcskölte össze a padlót. A poharak csattogva gurultak szét. Egy jégkocka az italából a melltartójában landolt. Miközben megpróbálta visszanyerni az egyensúlyát, a helyiségre az a fajta megalázó, fülsiketítő csend telepedett, ami csak a hangos, nyilvános balesetek után szokott beállni. És ha ez nem lett volna elég, Gemma még meg is csúszott a látszólag több liternyi folyadékon, ami a normál méretű poharakból ömlött ki.

A férfi küszködve előrenyúlt, és kétségbeesett igyekezettel megragadta Gemma karját, hátha így megakadályozza, hogy mindketten a földön kössenek ki.

– Annyira sajnálom! – szólalt meg, miután épphogy sikerült talpon maradniuk. – Nem néztem a lábam elé. Jól vagy?

Gemma maga volt a csöpögő, ragacsos káosz, és valószínűleg még meg is égette magát. Tönkrement a kedvenc blúza. Át kell öltöznie, és el fog késni a munkából. A kitartó jégkocka közben egyre intimebb kapcsolatba került a bal mellével.

De mindez mintha megszűnt volna, amikor meghallotta a férfi hangját.

Ismerte ezt a hangot.

Felpillantott, és egy olyan szempár nézett vissza rá, amit szintén ismert. Csillogó, kissé fáradt kék szem, mely mintha titkot őrzött volna.

Gemma pislogott, és megrázta magát. Lehetetlen! Soha nem látta még ezt a pasit, és mégis olyan, mintha évek óta ismerné.

A srác rábámult, láthatólag nagyon kereste a szavakat, és ez melegséggel töltötte el Gemmát.

Megint visszatért az az érzés, mintha valami ismerős dolog csúszna ki az ujjai közül, kivéve, hogy az ismerős dolog most erősen kapaszkodott belé. Mintha nem akarná elengedni.

– Én…? – A szavak lassan hagyták el Gemma száját, és nem volt biztos benne, hova vezetnek.

A férfi szeme felcsillant. Előrehajolt, mintha kétségbeesetten várná a folytatást.

A kávézóban újraindult az élet. A csevegés folytatódott. A tejgőzölő gép visított. Egy ingerült barista odajött, hogy felmosóronggyal eltakarítsa a káoszt. Arca mogorva volt, mintha ő lenne az ütközés igazi kárvallottja.

De Gemma mindezt kizárta. Csak az idegenre tudott bámulni, aki őt bámulta.

– Te micsoda? – kérdezte a férfi.

Az arckifejezését Gemma nem igazán tudta hova tenni, és valahogy nem úgy nézett ki, mint aki épp összeütközött valakivel, aki négy pohár kávét cipelt, és túlélte a forró áradatot, de meg mert volna rá esküdni, hogy amit a férfi arcán látott, az… remény volt.

Gondolatai egy irracionális helyre tévedtek. Gondosan számba vette az embereket, akiket ismert, úgy szűk kéttucatnyit, és határozottan biztos volt benne, hogy ez a férfi nem szerepel köztük. Ugyanakkor az ismerőssége épp oly feltűnő volt, mint egy ragyogó naplemente. Gemma képtelen volt nem tudomást venni róla.

Az egyetlen út, amit látott, az volt, ha megkérdezi.

– Én… ismerlek?

A megkönnyebbülés enyhe kifejezés lett volna a férfi arcára kiülő érzésre. Tiszta öröm ragyogott fel rajta, és húzta mosolyra az ajkát. Gemmának az volt a benyomása, mintha már látta volna ezt az arckifejezést. A férfi megszorította a karját, mert még mindig tartotta, majd bólintott egyet.

– Igen, ismersz.