Margóczi Győző

Érzések

Szükség van egy új tudományra

Budapest
2022

Margóczi Győző: Érzések

© Margóczi Győző, 2008, 2010, 2016, 2022
Minden jog fenntartva

elektronikus könyv: Nagy Lajos

Harmadik, elektronikus kiadás
ISBN 978 963 12 6180 6

A nyomtatott verzió megrendelhető:
megrendelem@undergroundkiado.hu

Tartalom

Előszó a harmadik kiadáshoz

Bevezetés

A franciakrémes
(Mit keres egy süti egy ilyen könyvben?)

1. A létezés feltételei
(Mindenki ismeri saját létezésének feltételeit?)

2. Szükséglethierarchia
(Vajon milyen szükségleteink vannak?)

3. Szervezetünk információs rendszerei

3.1 Az idegi szabályzás alapjai
(Mindenki emlékszik még a biológiából tanultakra?)

3.2 Külső információs rendszer
(Másként is lehet, mint azt eddig tanultuk? Mi is az érzés?)

3.3 Belső információs rendszer
(Miért pottyant bele Pistike a szakadékba?)

4. Az érzések rendszerezése

4.1 A szükségletjelző érzések
(Honnan tudjuk, ha valamire szükségünk van?)

4.2 Rávezető érzések
(Rávezetne valaki, hogy mik azok a rávezető érzések?)

4.3 Stratégiai érzések
(Nemcsak a katonáknak van stratégiájuk?)

4.4 Taktikai érzések
(Muszáj taktikázni?)

4.5 Technológiai érzések
(Mi köze az érzéseknek a technológiához?)

4.6 Rendszerállapot-jelzések
(Hogyan tudhatjuk meg, hogy milyen állapotban vagyunk? Miért nevetünk a viccen?)

5. A memória
(Hogyan szerveződik a memóriánk?)

6. A szinkronizáció
(Nemcsak a számítógépet kell szinkronizálni?)

7. A gondolkodó ember

7.1 A széttördelt világ
(Miért nem látjuk egységesnek a világot?)

7.2 Gondolkodási módok
(Nemcsak szavakkal lehet gondolkodni?)

7.3 Az adatbázis
(Milyen szabályok szerint szerveződik az emberek adatbázisa?)

7.4 Az érzések szerepe
(Hogyan befolyásolják érzéseink gondolatainkat? Biztos, hogy arra gondolunk, amire akarunk? Mire akarhatunk gondolni?)

7.5 A figyelem
(Többféle figyelem is létezik?)

8. Érzéscsapdák

8.1 A vágycsapda
(Hogyan eshetünk vágyaink rabjául?)

8.2 A feszültségcsapda
(Ilyen is van?)

8.3 A félelemcsapda
(Hogyan működik a félelemcsapda?)

8.4 A játékcsapda
(Ez nem egy kellemes csapda?)

8.5 A fájdalomcsapda

9. Az érzések tanulmányozásának leggyakoribb problémái

10. Az érzések vizsgálatának módszerei

11. Szükségletekről még egyszer

11.1 Az energia-utánpótlás szükséglete
(Mi köze reklámoknak az evéshez?)

11.2 Az információszükséglet
(Valódi szükséglet ez? Mi az információ?)

11.3 A biztonság szükséglete
(Szükség van a félelemre? Kellemes dolog a megalázkodás?)

11.4 A szaporodás szükséglete
(Milyen érzések irányítanak minket a párválasztásban? Ki kin uralkodik? Létezik egyáltalán szerelem?)

11.5 A csoportszükséglet
(Mi alapján választunk barátot? Milyen érzések tartanak össze egy társaságot?)

11.6 A másoknak való megfelelés szükséglete
(Meg kell felelnünk másoknak? Miért fáj, ha szidnak minket? Mi a relatív leértékelődés?)

11.7 Az önmagunknak való meg felelés szükséglete
(Meg kell felelni önmagunknak? Miért áldozza fel valaki az életét? Mi a lelkiismeret-furdalás?)

11.8 Az önmegvalósítás szükséglete
(Mi az önmegvalósítás?)

12. Az érték
(Mi a valódi érték? Mennyit ér egy műalkotás? Tudja Ön, hogy mi a „hörcsög-érzés”?)

13. Út a boldogsághoz

13.1 A szükségletalapú vezérlés
(Jobb a krumpli, mint a kaviár?)

13.2 A tartalékképzést biztosító vezérlés
(Lehetnek a semmittevők boldogok?)

13.3 A rendszeroptimalizálás összefoglalása
(Most akkor miről is van szó?)

14. A vallásról
(Miért imádkoznak a vallásos emberek?)

15. A politika
(Biztos, hogy nem vernek át minket?)

16. A művészetekről
(Műanyag érzések?)

Utószó

A Szerző

Előszó

a harmadik kiadáshoz

Kedves Olvasó!

Hadd kezdjem előszavamat egy mesével. Hallotta már a kedves olvasó a „Századik majom-hatás” meséjét? Nem?

Akkor egy pár szóban elmesélném.

Szóval, hol volt, hol nem volt, valahol az Óperenciás-tengeren is túl, pontosabban a Csendes-óceánon innét, valahol a Japán-tengerben volt egyszer egy sziget, ahol egy majompopuláció tengette életét, míg nem jótét tudósok tudományos megfigyelés alá vonták őket. Hogy magukhoz édesgessék a majmokat, édesburgonyát etettek velük. Azonban a parti homokba kiszórt eleség nem nagyon ízlett nekik, mert a ráragadt homok ropogott a foguk alatt. Az egyik fiatal egyed rájött arra, hogy ha megmossa az eledelt, megszabadulhat a homoktól, és zavartalanul élvezheti a csemegét. Az idő múlásával egyre több majom sajátította el ezt a mesterfogást. A dolog érdekessége, hogy egy bizonyos idő elmúltával a környező szigeteken élő majmok is elsajátították ezt a módszert.

A fenti eseményekből többen azt a következtetést vonták le, hogy létezhet egy úgynevezett morfogenetikus-mező, mely fizikai kontaktus nélkül is képes információt továbbítani élőlények között, különösen akkor, ha az adott információval egy bizonyos kritikus tömeget meghaladó egyed már rendelkezik.

A mai modern számítógépes világ analógiájával élve, ez olyan, mint amikor a számítógépünkkel a felhőbe feltöltünk valamilyen információt. Ezt az információt bárki letöltheti, ha a megfelelő helyen keresi, de ha már elég sok ember tölti fel egy és ugyanazon információt, akkor sokkal könnyebbé válik a megtalálása és a letöltése.

Ezt az elméletet látszik alátámasztani a történelem során többször is megfigyelt tény, hogy sokszor közel azonos időben fedeznek fel tudósok dolgokat úgy, hogy még csak nem is hallottak egymásról és egymás kutatási területéről.

Nos, hogy ez a fenti mese csak mese, vagy ténylegesen van valamilyen igazságtartalma, azt nem tudom, de a hatvanadik születésnapom előtt két héttel, 2015-ben, történt valami, ami mindenesetre elgondolkodtatott.

Történt ugyanis, hogy kezembe akadt Antonio R. Damasio „Descartes tévedése” című, 1994-ben megjelent könyve. Amikor a 8., „A szomatikus marker feltevés” fejezethez értem, hirtelen felszisszentem. Te jó Isten! Hát ezt én is felfedeztem 2007-ben!

Hogyan lehetséges az, hogy én, a huszadik senki, mindössze egy elektro-gépészmérnöki diplomával a zsebemben, szabadidőmben esténként, vagy éppen reggelente még munkába indulás előtt – igaz, hogy csak tizenhárom évvel később – de felfedezem ugyanazt, amit egy nagytudású, hosszú évtizedek klinikai és tudományos tapasztalatával rendelkező professzor, aki mögött jól felszerelt intézetek, laboratóriumok és főállású asszisztensek seregei állnak?

Hát ez enyhén szólva különös!

Jó, jó – gondolhatja a kedves olvasó – a vak tyúk is talál szemet.

OK! Rendben van! Véletlenül rátaláltam.

De azt mivel magyarázza a kedves olvasó, hogy a szóban forgó jelenséget pont ugyanúgy neveztem el, ahogyan Damasio professzor úr is tette? Ő a „szomatikus marker” én a „markerérzés” kifejezést használtam.

Mekkora a valószínűsége annak, hogy ez csak úgy véletlenül megtörténhetett?

Hát… Nem túl nagy!

Természetesen a két könyv teljesen más alapokról indul, részben más problémákat feszeget és más magyarázatokat ad bizonyos jelenségekre.

Ezek a tények önmagukban azonban nem adtak volna elég indokot arra, hogy könyvemet átfogalmazva, egy újabb kiadásban jelentessem meg. Az ok, amiért könyvemet át kellett dolgoznom, részben abban rejlik, hogy bár Damasio professzor úrral egy és ugyanazon jelenségről írunk, de ugyanazon jelenség két különböző oldaláról. A két oldal külön-külön, önnön magában életképtelen, a két nézőpont külön-külön csak a dolgok egyik oldalát világítja meg. A két fél együttesen teszi ki az egészet, csak együttesen tudják leírni az egész jelenséget, csak így lesz teljes és érthető a kép.

A másik természetes ok, hogy az elmúlt tíz év alatt már egy kissé árnyaltabbá vált, nagyobb összefüggéseiben is megmutatkozott, és jobban kitisztult az általam megrajzolt kép.

A harmadik és talán legfontosabb dolog, amire könyvem címe is utal, hogy szeretném a világ figyelmét felhívni egy új tudományág megteremtésének halaszthatatlan szükségszerűségére. Egy új tudományágra, mely valahol a neurológia és a pszichológia tudományok által vizsgált területek közötti rést lesz hivatott betölteni majd. Ez az új tudomány az érzéstan tudománya, vagy nevezhetjük szenzológiának is. Ennek a tudománynak nem lesz feladata majd az érzések keletkezésének részletes neurobiológiai magyarázata, mint ahogy a kémia tudománya sem foglalkozik az egyes elemek keletkezésével – meghagyja azt a fizika tudományának –, csak a periódusos rendszerben fellelhető elemekből létrehozható kombinációkra koncentrál. Hasonlóképpen a szenzológia is a bennünk fellelhető érzések különböző kombinációira, azok kölcsönhatására kell, hogy koncentráljon majd.

Mit adhat az emberiségnek ez az új tudományág? Sokkal többet, mint azt első pillantásra gondolná a kedves olvasó. Az, hogy olyan jelenségekre fogunk tudni magyarázatot adni, melyekre eddig sem a neurobiológia, sem a pszichológia nem volt képes, magától értetődő. Azonban sokkal fontosabb az, hogy a szenzológia fejlődésével és elterjedésével gyökeresen át fog alakulni az egész emberiség gondolkodásmódja. Új távlatok nyílnak majd meg, egy sokkal letisztultabb, áttetszőbb és főleg békésebb világ fog ránk köszönteni.

Erről bővebben a Szavak (ISBN 978 963 08 8861 5) című könyvemben olvashat a kedves olvasó.

Érzések című könyvem eredetileg ismeretterjesztő céllal született meg, így ennek megfelelő stílusban és nyelvezettel készült, mely borzolhatja majd némely, tudományos stílushoz szokott olvasóm idegrendszerét, de biztosíthatom őket, hogy stílusom nem befolyásolja mondanivalóm valóságtartalmát. Könyvem jobb érthetősége érdekében fontosnak tartom felhívni a kedves olvasó figyelmét arra a tényre, hogy a különböző nyelvek különböző módon kezelik az érzés fogalmát. Az angol nyelv például nem használja az érzés szót a szaglás, ízlelés, hallás és látás kapcsán. Más nyelvek esetében ez másként van. Ezt az ellentmondást művemnek az „érzés” fogalmának meghatározásával foglalkozó részében igyekszem kiküszöbölni, minek eredményeként az érzés fogalma szélesebb és főleg egyértelműbb értelmezést nyer. Ezért arra kérném a kedves olvasót, hogy addig is, míg elér könyvemnek ehhez a részéhez, kezelje az érzés fogalmát egy kissé tágabb, nem szokványos értelemben.

Bevezetés

Kedves Olvasó!

Amikor egy emberpalánta megszületik, bizony nem sok elképzelése van a világról. A világról alkotott képét morzsánként szedi össze, és ezeket a morzsákat, töredékeket megpróbálja egy egységes egész képpé összerakni. Ezt mindenkinek meg kell tennie, mert alkalmazkodnia kell a világhoz; és ugyan hogyan is tehetné, ha nincs tisztában vele, hogy mihez is kell?

Ez egy puzzle, tudják, olyan képes kirakójáték, amit mindenki megvehet a legközelebbi játékboltban. A játék alkotója festett egy szép színes képet, majd egy nagyollóval apró darabokra vágta, és a darabokat jól összekeverte. Az élet egy olyan kirakójáték, ahol a tét maga az életünk.

Életünk folyamán a darabok egy részét mi magunk találjuk meg és illesztjük össze, de egy másik részüket már egymáshoz illesztve, nagyobb darabokban kapjuk meg szüleinktől, tanítóinktól.

Aki már játszott ilyen játékot, az tudja, hogy a képdarabok közül mindig úgy válogatunk, hogy az éppen kiválasztott darab illeszkedjék az általunk már összerakott darabokhoz. Ha az új képdarab nem illeszkedik, akkor azt egyszerűen félretoljuk, figyelmen kívül hagyjuk vagy el is dobjuk. Körömszakadtáig ragaszkodunk az általunk már kirakott képrészlethez, attól függetlenül, hogy az fedi a valóságot vagy nem. Minél nagyobb már összerakott darabról kell lemondanunk, annál fájdalmasabb. Ezért ezt emberek milliárdjai meg sem teszik.

Én is összeállítottam egy képet. Lehet, hogy nem tökéletes, lehet, hogy az élet minden kérdésére nem ad választ, de remélem, hogy segítséget nyújthat másoknak saját képük megalkotásához.

Most nem arra kérem a tisztelt olvasót, hogy a saját maga által összerakott képet rombolja le! Csak arra szeretném megkérni, hogy nézze meg az én képemet, és ha netán olyan darabkát, részletet vél benne felfedezni, ami nem illeszkedik az általa kirakott képhez, ne vesse el azonnal. Ne tegye le a könyvet! Olvassa végig, vizsgálja meg jó alaposan az egész képet! Hiszem, hogy hibát követ el az a tárlatlátogató, aki a kiállított festmények közül csak az elsőt, a bejárathoz legközelebbi képet nézi meg. Ha valaki végignézi az egész tárlatot, és mégis visszatér az első képhez, megnyugodva teheti, mert immár biztos lehet benne, hogy az a legszebb, a legjobb! Ha pedig egy másik kép tetszik meg, szintén elégedett lesz, hisz valami szebbet, jobbat talált. Hiszem, hogy az ember több lesz azáltal, ha más világképeket is megismer.

Mikor az asztronauták az űrből fényképezik a földet, különböző fénytartományokban készítenek felvételeket. Mindegyik fénytartományban más és más részlet tárul fel a kutatók szeme előtt. A kamera elé hol ilyen, hol olyan lencsét vagy szűrőt tesznek. Az általam kirakott kép elkészítésekor én is egy speciális optikát használtam: az emberi érzéseket. Az emberi érzések azok, melyek tüzetesebb vizsgálatával az eddig megszokottól merőben más képet alkothatunk rólunk, emberekről.

Arra szeretném megkérni a kedves olvasót, hogy ezt a könyvet ne úgy olvassa, mint egy száraz tudományos művet. Próbálja meg a leírt érzéseket, jelenségeket saját maga is megérezni! Ennek a könyvnek nem csak mondanivalója, hanem éreznivalója is van, és a legteljesebb képet csak úgy nyerhetjük, ha a könyvet megértjük és megérezzük. Ha nem teszünk így, szó szerint úgy járunk, mint az egyszeri zenetudós, aki minden fellelhető írást, elemzést elolvasott egy adott zeneműről, csak éppen egyetlen egyszer sem a hallgatta meg magát művet. Pont a lényegről maradva le így.

Ez a könyv azért íródott, hogy segítsen az embereknek. És ha akár csak egynek is segített, megérte megírni!

A Szerző

A franciakrémes

(Mit keres egy süti egy ilyen könyvben?)

Az egész egy nyári délután kezdődött. Forró, fülledt meleg volt, a levegő meg sem moccant. A cukrászda udvarán színes napernyők próbálták kétségbeesetten visszaverni a nap támadását, inkább kevesebb, mint több sikerrel. Egy távolabbi asztalkánál egy fiatal párocska bágyadtan pihegett két kóla társaságában.

Ittam egy kortyot az italomból, és megint ránéztem. Már vagy tíz perce bámultuk egymást.

Én és a franciakrémes. Szeretem a franciakrémest, gondoltam, és a villa után nyúltam. És akkor megszólalt bennem egy hang.

– Egy frászt szereted te a franciakrémest! Ha szeretnéd, nem ennéd meg!

– Ne viccelj már! Hát már csak tudom, hogy szeretem-e a franciakrémest!

– Ha igazán szeretnéd, akkor üvegbúra alá tennéd, az üvegbúrát nemesgázzal töltenéd fel, és az egészet betennéd a hűtőbe!

– Na, és miért csinálnék ilyen hülyeséget?

– Hogy megmentsd a franciakrémest!

– Na de miért?

– Mert téged egyáltalán nem érdekel annak a szerencsétlen franciakrémesnek a sorsa, te csak önző módon az ízét akarod érezni; azt akarod, hogy kellemes érzést váltson ki belőled, és törődsz is te azzal, hogy ez a nyomorult franciakrémes pusztulásához vezet!

Ez igaz, gondoltam. De vajon mással is ez a helyzet? Az a párocska ott a másik asztalnál tényleg szereti egymást? Vagy csak azt az érzést kedvelik, amit a másik bennük kivált? Mit is jelent a szeretet szó? Valójában milyen érzés lapul meg mögötte? És egyáltalán mi is az, hogy érzés?

Hát így kezdődött.

1.
A létezés feltételei

(Mindenki ismeri saját létezésének feltételeit?)

Ha valaki házépítésbe kezd, soha nem a tetővel kezdi. Miért is csinálna ilyen balgaságot? Csak az életét nehezítené meg vele, és a végén lehet, hogy az egész a fejére omlana, vagy valami torzszülött építmény kerekedne ki belőle. Ezért minden építőmester az alapoknál kezdi. Minél szilárdabb az alap, annál nagyobb az esélye, hogy egy megbízható építményt alkossunk. Természetesen a későbbiekben sem szabad a köveket csak úgy találomra egymásra dobálni. Az építőköveknek pontosan, szépen kell kapcsolódniuk egymáshoz, és akkor a munka végeztével talán valami értékeset alkothatunk. Kezdjük hát mi is az alapokkal.

Ha választ szeretnénk kapni az emberi lét kérdéseire, a legcélszerűbb, ha a lét általános feltételeivel kezdjük. Igen, tudom! Filozófus nemzedékek munkái egy egész könyvtárat kitöltenének ebben a témakörben. Ráadásul, ha mind elolvasnánk, akkor sem biztos, hogy mindenki számára kielégítő választ kapnánk. Én mégis veszem a bátorságot (nagy bátorságot), és saját szakállamra megpróbálom a lét általános feltételeit úgy definiálni, hogy az lehetőleg világnézetre való tekintett nélkül, mindenki számára többé-kevésbé elfogadható legyen.

A létezés feltételei:

1. A létezés első feltétele az energia. Minden, ami létezik energiából, vagy annak egy formájából, anyagból áll. Vallási szemszögből tekintve, Isten nem más, mint az első és egyben a végső, legkifinomultabb energia.

2. A létezés második feltétele a születés, a keletkezés, hisz a világunkban semmi sem örökkévaló, mindennek van kezdete és vége. Vallási oldalról megközelítve, ez alól kivételt képez Isten, aki öröktől fogva létezik, Ő az, aki megteremtette a világot, ami viszont már halandó.

3. A létezés harmadik feltétele a rend. Minden létezőt egy bizonyos rend határoz meg. Van egy belső rendje, egy struktúrája.

4. A létezés negyedik feltétele a belső rend megőrzése. Valami csak úgy létezhet, ha struktúráját, belső rendjét megőrzi. Ha nem őrzi meg, akkor már nem az, ami volt. A létező struktúrák nem egyformán merevek vagy rugalmasak; kisebb nagyobb változásokat kibírnak, de bizonyos, az adott rendszerre jellemző keretek között kell maradniuk.

5. A rend megőrzése ellen hathatnak külső tényezők, és a rendszeren belüli, eredendően az adott rendszerből származó erők.

6. Ahhoz, hogy a rendszert megőrizzük, állandóan információt kell gyűjtenünk a külvilágról és magáról a rendszerről.

7. A begyűjtött információkat ki kell értékelnünk.

8. A kiértékelt információk alapján cselekednünk kell a rendszer integritásának megőrzése érdekében. Korrigálnunk kell azon külső és belső tényezők hatását, melyek a rendszer megváltoztatására irányulnak.

Hát eddig megvolnánk! Hogyan tovább? Én azt javasolnám, hogy az első három pont részletes kifejtését ugorjuk át. Az első kettőt azért, mert azok a fizikusok, filozófusok, hittudósok szakterületei. A harmadikat pedig azért, mert az emberi test esetében ez biológusok, kutatóorvosok szakterülete. Próbáljunk meg a továbbiakban a negyedik pontra koncentrálni, amely esetünkben az emberi test és lélek integritásának, egységének, épségének a megőrzésére irányul. Kezdetben szorítkozzunk az emberi test integritásának megőrzésére a könnyebb érthetőség kedvéért, és csak később vonjuk be a lelki tényezőket.

2.
Szükséglethierarchia

(Vajon milyen szükségleteink vannak?)

1. Az energia utánpótlásának szükséglete

Ahogy azt említettem, egy rendszer épségét külső és belső tényezők is veszélyeztethetik. Mivel mi most az emberi testtel foglalkozunk, tekintsük ezt koordináta-rendszerünk origójának, nulla pontjának. Induljunk ki az emberi testből, a külvilág vizsgálatát halasszuk későbbre.

Milyen a rendszerből eredő, belső erők veszélyeztetik testünk épségét?

Az egyik ilyen tényező az öregedés, mely hosszú távon a szervezet életképtelenné válásához vezet. Ezzel most nem célszerű foglalkoznunk, hisz a tudomány mai állása szerint ez ellen még nem sokat tehetünk.

Van viszont egy másik tényező, amivel nap mint nap, folyamatosan találkozunk. Ez az energiafelhasználás. Testünk csak úgy tud funkcionálni, működni, ha energiát használ fel. Teszi ezt akkor is, ha pihenünk, és akkor is, ha fizikai igénybevételnek vagyunk kitéve. Természetesen az utóbbi esetben sokkal több energiát fogyasztunk. Az energiát azonban nemcsak mozgásra használja a szervezetünk. Mivel az életfunkciók fenntartásához optimális hőmérsékletre is szükség van, ezért a hőháztartásunkat is gondosan szabályoznunk kell.

Ha nem pótoljuk a felhasznált energiát, egyszerűbben szólva, ha nem eszünk, nem iszunk, és nem veszünk levegőt, ami a tápanyag elégetéséhez szükséges, akkor meghalunk. Ebből fakadóan leszögezhetjük, hogy az első és talán a legfontosabb szükséglet az energia utánpótlásának szükséglete.

2. Az információszerzés szükséglete

Tapasztalni fogjuk, hogy a szükségletek szervesen kapcsolódnak egymáshoz. Egyik a másikból következik, szoros, megbonthatatlan funkcionális egységet alkotva. Nincs ez másként az információszerzés szükségletével sem.

Meg kell jegyeznem azonban egy dolgot, bár az információ szót használom eme szükséglet leírásához, valójában ez nem teljesen helyénvaló, de a könnyebb érthetőség kedvéért egyelőre használjuk ezt a szót.

1. Belső információs rendszer
Az 1. pontban láttuk, hogy az emberi szervezetnek energia-utánpótlásra van szüksége. No de mi kor? No és mennyire? Állandóan nem ehetünk, és végtelen mennyiségű ételt sem fogyaszthatunk! Szükségünk van egy belső információs rendszerre, ami alapján meg tudjuk állapítani, hogy mikor és mennyi energiát, tápanyagot kell magunkhoz vennünk. Ugyanennek a rendszernek a feladata szervezetünk belső működésének irányítása. A belső információs rendszer a testünkön belüli információkat gyűjti össze, értékeli ki.

2. Külső információs rendszer
A belső információs rendszer léte azonban nem elégséges. Nemcsak azt kell tudnunk, hogy egy adott pillanatban energia-utánpótlásra van szükségünk, hanem környezetünkben fel is kell tudnunk kutatni az élelmet, és meg kell tudnunk állapítani, hogy az ehető-e vagy nem. Szükségünk van tehát egy külső információs rendszerre is. Bár a külső információs rendszer testünkön belül helyezkedik el, mégis a külvilág felé irányul, a külvilágból gyűjti össze az adatokat, a külvilággal lép kölcsönhatásokba.

3. A biztonság szükséglete

Miután jót ettünk-ittunk, most már csak arra kell vigyáznunk, hogy nehogy valami kilyukassza a bőrünket! Kissé komolyabban fogalmazva, figyelmünk most már a külvilág felé fordulhat, hisz rendelkezünk kiváló külső információs rendszerrel, melyet nemcsak élelem felkutatására használhatunk, de arra is, hogy a számunkra kedvezőtlen külső környezeti tényezőket elkerüljük. A biztonság szükséglete nem más, mint fizikai és lelki integritásunkat veszélyeztető külső tényezők elkerülésének szükséglete létünk fennmaradása érdekében. Mi tartozhat ide? Egy mély szakadék, egy mérges kígyó, egy rabló vagy az anyósunk. Minden, ami veszélyt jelenthet a számunkra.

5. Csoportszükséglet

Igen, tudom! Én is tanultam matematikát, és tudom, hogy a 3-as után a 4-es következik, és nem az 5-ös. Most a könnyebb érthetőség kedvéért viszont hagyjuk ki a 4. pontot.

A csoportszükséglet a külső fenyegetés kiküszöbölésének szükségletéből, illetve a környezethez való könnyebb alkalmazkodásból fakad. Az egyedek túlélésének esélye jelentősen megnő, ha csoportot alkotnak.

Hogy ez tanult vagy öröklött szükséglet, azt nehéz eldönteni. Én személy szerint az átörökített szükségletnek nagyobb esélyét látom, de az emberek esetében nagyon nagy szerepe van ebben a nevelésnek és a családnak.

Az állatvilágban nagyon sok példát látunk erre. Ha megfigyeljük az apró halak életét, azt tapasztaljuk, hogy az egyes hal egyedek egymástól távolabb és nem pontosan egy időben kelnek ki, és szülői felügyelet nélkül élnek. Vagyis nincs kitől tanulniuk ezt a viselkedésformát, és még is rajokba szerveződnek. Tehát a halak esetében ez átörökített szükséglet.

Hogy az ember esetében ez hogyan megy végbe, arról fogalmam nincs, de az eredmény egyértelmű. Egyrészt nem érezzük jól magunkat magányosan, másrészt a történelem azt bizonyítja, hogy a törzsekbe, népcsoportokba, országokba szerveződött emberek túlélési esélyei sokkal jobbak, mint magányos társaiké. Nem beszélve a társadalmi munkamegosztásról, az ily módon elért hatalmas gazdasági sikerekről, életszínvonal-emelkedésről.

6. Másoknak való megfelelés szükséglete

Természetesen a megfelelés szükséglete is az előző szükségleti szintből fakad, annak szerves következménye. Ha egy csoporthoz kívánunk tartozni, akkor meg kell felelnünk bizonyos paramétereknek, a csoport elvárásainak, követelményeinek. Ha ezt nem tesszük meg, a csoport nem fogad be, kiközösít minket és magunkra maradunk.

7. Önmagunknak való megfelelés szükséglete

Az ember lelki békéjének az egyik sarokköve az önnön magának való megfelelés. Megfelelés saját lelki normáinknak.

8. Önmegvalósítás szükséglete

Az önmegvalósítás nem más, mint egy többtényezős optimum játszma, amelyben a tényezők: a külvilág, amelyet figyelembe kell vennünk; képességeink, melyekkel rendelkezünk; első öt szükségletünk, amelyeket ki kell elégítenünk; társaink, akiknek meg kell felelnünk; és a saját magunkról kialakult énkép, melynek az épségére vigyáznunk kell, hogy borotválkozás közbe a tükörbe tudjunk nézni (hölgyek szépítkezés közben).

Az önmegvalósítás e tényezőknek a harmonizálása.

4. A szaporodás szükséglete

És itt jön az elveszett 4. szükséglet, a szaporodás szükséglete. Ez egy picit kilóg a sorból, több ok miatt is.

Az egyik ok, hogy látnunk kell, hogy egy kifejlett egyed számára a szaporodás nem létszükséglet. Testi épségét úgy is meg tudja őrizni, hogy nem szaporodik. Miért is mondjuk akkor, hogy ez szükséglet? Mert génjeinkbe „gyárilag” bele van programozva a szaporodás. Egyszerűen nem tudjuk nem figyelembe venni, ellenállhatatlan ösztönzést érzünk a szaporodásra.

A másik ok az, hogy csak egy bizonyos életszakaszban aktiválódik ez a szükséglet. A korai gyermekkorban csak csíráiban, a késői öregkorban pedig maradványaiban lelhető fel.

A harmadik ok, hogy a lét feltételei között eddig mi csak a 4. pontot, a struktúra megőrzését tárgyaltuk, ez pedig a 2. ponthoz a születés, a teremtés pontjához tartozik.

Viszont itt is fel kell figyelnünk a szükségletek egymásra épülésére. Ha nem lenne a szaporodás szükséglete, akkor mi sem léteznénk, és nem kellene törnünk a fejünket a létezés 4. feltételén, a struktúra megőrzésén, hiszen nem volna mit megőriznünk.

A szükségletek egymásra épüléséből következik azok szervezeti egysége és fontossági sorrendje is. A legfontosabb értelemszerűen az energia-utánpótlás, egyszerűbben fogalmazva: a táplálkozás. Ha éhen halunk, nem sok szükségünk támad a többi dologra. Az egyén először mindig az elsődleges szükségleteit fogja kielégíteni, és csak azután törekszik magasabb szintű szükségleteinek kielégítésére. A szaporodás szükséglete egy adott személy számára nem „létszükséglet”, ezért ennek teljesítése kihagyható a szükséglethierarchiából, de az egyén kielégítetlen szükséglete miatt szenvedni fog.

Rövidtávon lemondhatunk elsődleges szükségleteink teljesítéséről, annak érdekében, hogy magasabb rendű szükségleteinket megvalósítsuk, de hosszabb távon nem. Például: lemondhatok egy ebédről, annak érdekében, hogy egy fontos megbeszélést ne késsek le, de már egyáltalán nem fog érdekelni a megbeszélés – hacsak élelemszerzéssel nem kapcsolatos –, ha tudom, hogy belátható időn belül nincs mit ennem.

Egy-egy esemény egyszerre több szükségletet is kielégíthet, illetve veszélyeztethet.

Ilyenkor a személy arra törekszik, hogy a lehető legtöbb szükségletét kielégítése, illetve megőrizze. Jó példa erre egy jó állás megszerzése, illetve elvesztése.

Vannak azonban különleges esetek is, mikor az egyén, látszólag fittyet hányva a szükséglethierarchiára, kész életét feláldozni különböző ideákért. A későbbiekben látni fogjuk, hogy ez is összhangban van a szükséglethierarchiával.

3.
Szervezetünk információs rendszerei

3.1 Az idegi szabályzás alapjai

(Mindenki emlékszik még a biológiából tanultakra?)

Mint láttuk, a szükséglethierarchiában az információszükséglet az előkelő második helyet foglalja el. Azt is megállapítottuk, hogy szükség van egy belső és egy külső információs rendszerre.

Figyelmünket most elsősorban az ember idegrendszerére fogjuk irányítani. Az idegrendszer nem más, mint az emberi test egyik adathálózata. A másik nagyon fontos „hírközlő” rendszer az emberi testben vegyi alapokon működik, de a könyvemben elsősorban az idegrendszerre fogunk koncentrálni.

Az idegrendszer biztosítja az adatáramlást szerveink működésének összhangjához, mozgásunk koordinálásához; az idegrendszer teszi lehetővé a minket körülvevő világ érzékelését, és magának a vezérlőközpontnak, az agynak a működését is.

Most egy picit üljünk vissza az iskolapadba, és próbáljuk meg felidézni a biológiaórákon tanultakat az idegrendszerről.

Az idegrendszer alap építőeleme az idegsejt. Az 1. számú ábrán sematikusan próbáltam ábrázolni egy idegsejtet, a neuront.

1. ábra

Különböző becslések szerint, az emberi agyban a neuronok száma 10000000000 és 1000000000000 között van.

Mint láthatjuk, az idegsejtből számos rövid nyúlvány ágazik ki, ezeket dendriteknek nevezik. Ezek nem mások, mint az idegsejt adatgyűjtő nyúlványai, bemenetei, számítógépes nyelven inputjai. Ezeken keresztül az idegsejt impulzusokat vesz át a környező idegsejtektől. A sejtmagból egy hosszú, vékony csőszerű nyúlvány indul ki, az axon, aminek a végén találhatók az axonvégződések. Az axonon keresztül az idegsejt jeleket bocsát ki a környező idegsejtek felé, tehát ez nem más, mint az idegsejt kimenete, outputja. Az axon hossza a néhány század millimétertől az egy-két méterig is terjedhet. Az impulzus haladási sebessége a dendrittől az axon végéig 1-100 km/óra között van. Egy idegsejt axonja egyszerre több idegsejt dendritjével állhat kapcsolatban, egy keszekusza hálózatot alkotva. Az axonvégződések az idegsejt kimenete és a szomszédos idegsejtek dendritjei, bemenetei, nem közvetlenül kapcsolódnak egymáshoz, közöttük van egy picike rés. Ezt a picike rést szinaptikus résnek, az egész kapcsolódási pontot pedig szinapszisnak nevezik. Ezek a szinaptikus rések nyugalmi állapotban elszigetelik, elválasztják egymástól az idegsejteket. Amikor az axonvégződésekhez egy impulzus érkezik, akkor egy speciális anyag, általános nevén neurotranszmitter, válik ki, mely a résen áthaladva ingerli a következő idegsejtet, majd az impulzus átadásával gyorsan le is bomlik, illetve visszaszívódik, ezzel újból elszigetelve egymástól a két idegsejtet.

Hogyan is zajlik ez folyamatában? Egy idegsejt akkor lép működésbe, akkor bocsát ki impulzust a kimenetén, ha a bemeneteire, dendritjeire impulzus érkezik, illetve impulzusok megfelelő kombinációja. Ilyenkor egy impulzus szalad végig az axonon, elérve a szinapszisokat, ahol a neurotranszmitterek a szinaptikus réseken keresztül továbbítják a jelet a következő idegsejteknek.

Miért is tartottam fontosnak leírni ezeket a folyamatokat? Nos, a legfontosabb, amit meg kell értenünk, hogy e folyamatok lezajlásához időre van szükség. Időre van szükség ahhoz, hogy a szinaptikus résekből eltűnjön a neurotranszmitter, illetve ahhoz is, hogy megfelelő mennyiségű keletkezzen a következő impulzus átviteléhez. Ezek a rekreációs idők korlátozzák egy idegsejt kisülésének gyorsaságát. A mai tudásunk szerint egyes idegrostok maximálisan körülbelül ezer impulzust képesek produkálni másodpercenként, és azt sem hosszú időn keresztül, mivel egy idő után kimerülnek.

Ez egy fontos momentum lesz a későbbiek folyamán, ezért nevezzük el maximumtörvénynek.

A maximumtörvény a gyakorlatban

Most vizsgáljuk meg, hogy ezek az idegsejtek, hogyan szerveződnek adatcsatornákká. Vegyük szemügyre például a nyelvet és az agyat összekötő idegrostokat. A nyelvünk által érzékelt ízadat ezeken a rostokon keresztül jut el az agyba. A 2. ábra ezt próbálja meg szemléltetni.

2. ábra

Most képzeletben végezzünk el egy kísérletet. Számozzunk meg néhány idegszálat, és figyeljük meg ezek működését. Vegyünk a szánkba 2-3 szemnyi kristálycukrot. Enyhe édes ízt fogunk érezni, és azt tapasztaljuk, hogy például a 1, 4, 7 számú idegrost aktivitást kezd el mutatni, és eddigi nyugalmi állapotához képest gyakori impulzusokat küld az agy felé.

Most vegyünk egy kávéskanálnyi cukrot a szánkba. Erős, markáns édes ízt fogunk érezni. Ami az idegrostokat illeti, azt fogjuk tapasztalni, hogy továbbra is az 1, 4, 7 számú idegrostok az aktívak, csak a rajtuk áthaladó impulzusok száma nőtt meg.

Most öblítsük ki a szánkat tiszta vízzel, és várjunk egy picit. Egy csöppnyi citromlevet facsarjunk ki egy kávéskanálra, ezután rázzuk le a citromlevet a kanálról, és csak a kanálon megmaradt citromlevet szopogassuk le. Enyhe savanyú ízt fogunk érezni, és azt fogjuk tapasztalni, hogy most a 2, 5, 6 számú idegrostok kezdenek el aktivitást mutatni, míg a többiek nyugalmi állapotban maradnak. Most vegyünk a szánkba egy kanálnyi citromlevet! Azt fogjuk tapasztalni, hogy továbbra is a 2, 5, 6 számú idegrostok az aktívak, csak a rajtuk áthaladó impulzusok száma nőtt meg. És ha ezek után belenézünk egy tükörbe, akkor azt tapasztaljuk, hogy szörnyű savanyú képet vágunk! (A kísérletnek eme utolsó fázisa elhagyható.)

Milyen következtetéseket vonhatunk le képzeletbeli kísérletünkből?

Nos, a legkézenfekvőbb tapasztalat, hogy minden érzést két főbb mutatóval jellemezhetünk. Az egyik mutató az érzés minősége, a másik mutató az érzés intenzitása vagy erőssége.

A másik fontos megállapítás, hogy a különböző érzések különböző idegpályák igénybevételével jutnak el az agyba. Az édes érzés a 1, 4, 7 számú, míg a savanyú érzés a 2, 5, 6 számú idegpályák révén jutott el az agyba.

A következő megállapítás, amit levonhatunk, hogy az inger erőssége az idegpályákon áthaladó idegi impulzusok számával arányos. Minél erősebb az inger, annál több impulzus halad át az idegpályákon. Ez azt jelentené, hogy ha egy kávéskanálnyi cukortól, tegyük fel, 10 impulzus halad át másodpercenként a 1, 4, 7 számú idegpályákon, akkor egy kiló cukortól 100 000 impulzus fog áthaladni egy másodperc alatt? Nem! Itt lép életbe az előbbiekben tárgyalt maximumtörvény. Az idegsejtek egy bizonyos, az adott típusú idegsejtre jellemző maximális impulzusszámtól nem tudnak többet produkálni. Tehát hiába fogunk 1 kilogrammnyi cukrot a szánkba szórni, nem fogjuk édesebbnek érezni, mint az egy kávéskanálnyit. (A kísérletet nem érdemes elvégezni. Még nem találkoztam olyan emberrel, akinek a szájában elfért volna 1 kg kristálycukor, és utána nagyon macerás feltakarítani! Egyébként is hülyén néznénk ki 1 kg cukorral a szánkban.)

Kompozit érzések

Miközben a kristálycukrot söprögetjük, és felmossuk a padlót (mondtam, hogy ne próbálják meg), elgondolkozhatunk azon, hogy mi is történik akkor, ha egy pár csepp citromlevet csöpögtetünk egy kávéskanálnyi kristálycukorra, és azt szopogatjuk el? Az eredmény világos! Mind a két ingerre, ízre érzékeny idegpályacsoport, az 1, 4, 7 számú és a 2, 5, 6 számú idegpályák is aktiválódni fognak, miközben egy új, édes-savanyú ízt fogunk érezni. A kompozit, vagy magyarul kifejezve, összetett érzések úgy jönnek létre, hogy az egyes alkotóelemeket, érzéseket létrehozó idegi aktivitásminták átfedésbe kerülnek egymással.

Egy étel az ízét a benne lévő összetevők ízének összességéből kapja. Ha az új ízt létrehozó alapízek egyenlő erősségűek, akkor az ilyen módon létrejött új ízt már lehetetlen alkotóelemeire visszafejteni. Ez igaz más érzéscsatornákra is. A szagok is hasonló módon kombinálhatók, és a hangok is.

Azt is fontos észrevennünk azonban, hogy egyes érzések nem befolyásolják egymást. Például: egy étel ízlelgetése nincs semmilyen hatással a hallásomra. Tehát azt a következtetést is le kell vonnunk, hogy a kompozit érzések csak bizonyos érzéscsoportokon belül létezhetnek.

A különbségi küszöb törvénye

A következő fontos törvény, amit meg kell vizsgálnunk, a különbségi küszöb törvénye. 1834-ben Ernst Weber, német fiziológus érdekes vizsgálatokat végzett. Az egyik kísérletben egy sötétkamrában a kísérleti személy állandóan egy bizonyos fényerejű fényfoltot látott. Az állandóan látható fényfolt mellett rövid időre fel-feltűnt egy másik fényfolt. A kísérleti személynek az volt a feladata, hogy jelezzen, ha a fel-feltűnő fényfolt nagyobb fényerejű, mint a mellette látható állandóan világító fényfolt. A kísérletek azt bizonyították, hogy minél gyengébben világított a hasonlítási alapul szolgáló fényfolt, annál kevesebb fényerő-növekedés volt elégséges ahhoz, hogy a kísérleti személy erősebbnek észlelje a fel-feltűnő fényfoltokat. Minél erősebben világított a hasonlítási alapul szolgáló fényfolt, annál nagyobb fényerő-növekedés volt szükséges ahhoz, hogy a fel-feltűnő fényfoltot világosabbnak lássa a kísérleti személy. Weber ezeket a vizsgálatokat elvégezte a különböző érzéscsatornákra vonatkozóan is. Mindenütt ugyanezt tapasztalta. Tehát ha halkan hallgatom a rádiót, a hangerőszabályzó picike elmozdításával már hangosabbnak hallom a zenét. Ha viszont már eleve hangosan hallgattam a rádiót, a hangerőszabályzón jóval nagyobbat kell tekernem, hogy még hangosabbnak halljam a zenét.

3.2 Külső információs rendszer

(Másként is lehet, mint azt eddig tanultuk?
Mi is az érzés?)

A jobb érthetőség kedvéért most először vessünk egy pillantást szervezetünk külső információs rendszerére.

Nem képezheti vita tárgyát az a tény, hogy integritásunk megőrzéséhez, életbemaradásunkhoz szükségünk van információ begyűjtésére a külvilágból. Hogyan valósítjuk ezt meg?

A különböző külső adatcsatornák leírására gyakran használják a látás, hallás, ízlelés, szaglás, tapintás, hőérzékelés szavakat. Ezekkel a szavakkal kapcsolatban az a gond, hogy meghatározásuk pontatlan, és ezért félrevezető, illetve nehezen értelmezhető. Mivel e könyvnek nem célja szóalkotással és nyelvfejlesztéssel foglalkozni, egyszerűbbnek látszik új szavak megalkotása helyett azt meghatározni, hogy az én értelmezésem szerint mit jelölnek ezek a szavak.

Látás: a külvilágból származó 400 és 700 nm hullámhosszúságú elektromágneses sugárzás által kiváltott bemeneti érzés.

Hallás: a levegő 20 és 20000 Hz közötti frekvencia tartományon belüli rezgése által kiváltott bemeneti érzések.

Ízlelés: a szájba került anyagok kémiai paraméterei által kiváltott bemeneti érzések.

Szaglás: az orrba került gőzök és gázok kémiai paraméterei által kiváltott bemeneti érzések.

Tapintás: a bőrfelületet ért nyomás által kiváltott bemeneti érzések.

Hőérzékelés: a bőrfelületet alkotó molekulák kinetikus energiájának változásából eredő bemeneti érzések.

A fenti meghatározások során a „bemeneti” szót rendszertechnikai szempontból kell értelmeznünk.

Azt hiszem, ideje, hogy megpróbáljuk meghatározni az érzés fogalmát. Mi az érzés?

Nos, a szakirodalmat áttanulmányozva az érzés fogalmának sok és gyakran egymásnak ellentmondó meghatározását találhatjuk meg. Most próbáljuk meg átvágni ezt a gordiuszi csomót, és adjuk a lehető legegyszerűbb választ.

A válasz nagyon egyszerű. Az érzés az, amit érzünk. Pont. Ennyi.

Ha nagyon sarkosan akarnék fogalmazni, akkor azt mondanám, hogy az érzés az, ami „bizsereg”. Természetesen itt a „bizsergés” szót nem szó szerint kell érteni.

És most elérkeztünk egy nagyon érdekes és fontos momentumhoz. Őszintén szólva a látással meglehetősen hosszú ideig nem tudtam mit kezdeni. Funkcionálisan egyértelműen az érzések közé sorolható, de hogy egyszerűen fogalmazzak, „nem akar bizseregni”. A látást másképpen éljük meg, mint az egyéb hagyományos értelembe vett érzéseket. A látás nagyon bonyolult idegi tevékenységet tételez fel. A hőérzékeléshez elég mindössze egy-egy féle idegsejtet, a hideg és a meleg receptorokat aktiválni, melyek a bőr alatt elhelyezkedő szabad végződésű neuronok. Ezek összes számát illetően nem találtam utalást a szakirodalomban, de mindenképpen összehasonlíthatatlanul kevesebb, mint a látás neuronjai. A látóideg egyes becslések szerint mintegy 1000000 neuront tartalmaz. Ezek azonban nemcsak számszerűleg különböznek a hőérzékelő neuronoktól, de funkciójuk összetettségében, a beérkező adatok feldolgozásának bonyolultságában is. Hőérzékelésünk csak azt tudja számunkra jelezni, hogy bőrünk felszíne most éppen melegszik vagy hűl. Látásunk pedig tájékoztat minket a tárgyak színéről, formájáról, nagyságáról, a tárgyak nagyságának egymáshoz való viszonyáról, a tárgyak térbeli orientációjáról, a tárgyak egymáshoz viszonyított térbeli orientációjáról; a tárgyak hozzánk, a szemlélőhöz képest való térbeli pozíciójáról, a szemlélőhöz képest való térbeli orientációjáról; a tárgyak mozgásáról; a tárgyak mozgásának irányáról; a tárgyak sebességéről, a tárgyak sebességének változásáról.

Arra a kérdésre, hogy a látást miért nem a hagyományos értelembe vett érzésekhez hasonlóan éljük meg, a válasz az időben és a figyelemben rejlik. A már megszokott, hagyományos értelemben vett érzések megéléséhez általában relatíve sok idő áll a rendelkezésünkre, van időnk figyelmünket ráirányítani az adott érzésre, el tudunk merülni, meg tudunk „mártózni” a szóban forgó érzésben, van időnk megélni, átélni őket. Egy étel által kiváltott ízérzések percekig is jelen vannak, megfigyelhetőek, analizálhatóak. Ha fázunk, bizony akár órákig is fázhatunk. Ezzel szemben a hang és a fényérzések – jobb kifejezés híján nevezzük őket gyors érzésnek – csak a másodperc töredékéig vannak jelen bennünk. Egyszerűen nincs időnk figyelmünket rájuk fordítanunk.

Hogy megtapasztaljuk a hang érzés mivoltát mindössze annyit kell tennünk, hogy huzamosabb ideig hallgatunk egy azonos frekvenciájú hangot és figyelmünket rákoncentráljuk. Erre már az ókorban is rájöttek, aminek a bizonyítéka a latin „sentire” szó mely egyszerre jelenti az „érezni” és a „hallani” szavakat. Ami a fény érzésmivoltának a megtapasztalását még nehezebbé, még bonyolultabbá teszi, az az a tény, hogy hiába nézünk egy monokróm fényforrást teljes figyelemmel, valójában nem egyetlen folyamatos érzést fogunk megélni, hanem végtelen sok, egymástól független nagyon rövid ideig tartó érzéssorozatot, amelyeket már képtelenség figyelemmel kísérni. Ez a jelenség annak köszönhető, hogy szemünk állandóan apró rezgéseket végez, minek következtében a fény mindig más és más pálcikákat és csapocskákat aktivál. Tehát valójában a látás is érzés, csak annak sajátosságai alapján másként éljük meg, mint a hagyományos értelemben vett érzéseket.

3.3 Belső információs rendszer

(Miért pottyant bele Pistike a szakadékba?)

Szükséges az, hogy minden idegi aktivitásról tudomást szerezhetünk? Fontos az számunkra, hogy pontosan tudjuk, mikor mi is történik szervezetünkben? A válasz: nem.

Az emberi idegrendszernek van egy speciális része, a vegetatív idegrendszer. A vegetatív idegrendszer idegei a belső szervekkel állnak kapcsolatban. Ez a rendszer vezérli a mirigyeket, a légzést, a szívverést, a vérereket, a májat, a veséket, a gyomrot és a belek működését. Ez az egész belső rendszer úgy működik, mint egy jól programozott automata.

Működhet is, hiszen belső szerveink egy szigorúan meghatározott állandó belső rend szerint kapcsolódnak egymáshoz. Itt nagyon fontos hangsúlyozni az állandó szót! Az erek ma is úgy kapcsolódnak a szívünkhöz, ahogy holnap fognak. A gyomor és a belek kapcsolata sem változik hónapról hónapra. Miért is fontos kihangsúlyozni az állandó szót?

Végezzünk el egy kísérletet! Egy jó háziasszony pontosan tudja, hogy a konyhájában hol van a só, a bors, a főzőedény, a sodrófa. Most kössük be a háziasszony szemét, és kérjük meg, hogy vegye elő a sót. A hölgy felemeli a kezét, és habozás nélkül, automatikusan leveszi a sót a polcról. Mi is történik? A hölgy kiadta a parancsot a kezének:

1. Ujjakat szétnyitni!

2. Kart 45 fokos szögben felemelni!

3. Egy lépést előrelépni!

4. Ujjakat összezárni!

5. Egy lépést hátralépni!

Ez a mozdulatsor azért járt eredménnyel, mert a só pontos helyét ismerte, és már százszor végrehajtotta ezt a mozdulatsort. Nem kellett új adatokat beszereznie, kiértékelnie, minden ment simán, olajozottan. Ha viszont a sót máshova tennénk, a háziasszony már nem találná meg. Ezért fontos az állandóság.

Hasonló a helyzet az emberi testen belül is. A szervek egy jól meghatározott, állandó kapcsolatban állnak egymással, köztük egy pontosan kidolgozott, milliószor kipróbált együttműködési forgatókönyv létezik, nem állnak elő új, váratlan helyzetek.

Ha a háziasszony példáját pontosítani akarjuk, akkor még csak a parancsot sem kell kiadnunk, vagyis arra sem kell megkérnünk a háziasszonyt, hogy vegye le a sót, a háziasszony magától fogja tudni, hogy mit kell levennie, mikor és hogyan. Az emberi testen belül minden teljesen automatikus, minden simán működik, anélkül, hogy tudnunk kellene róla.

Mi a helyzet a külvilággal? Nos, a fene egye meg, a külvilágban minden változik! A külvilág az már csak ilyen. Ismét a háziasszony példájával élve, ez olyan, mintha a sót mindig máshova tennénk. A külvilágban az automatizmusok nem működnek.

Hogyan lehet a belső, jól összehangolt, automatikusan működő rendszert összhangba hozni a külső, állandóan változó világgal, ahol a beidegzett automatizmusokkal semmire nem megyünk?

Vegyük a tápanyag-feldolgozás példáját. Az emberi testben a tápanyag-feldolgozás teljesen automatikusan történik. A tápanyag bekerül a gyomorba, ott az emésztőnedvek elkezdik feldolgozni, ezután a tápanyag a belekbe kerül, ahol is elkezdődik a felszívódás folyamata stb., stb., és minden megy a maga útján. A zárt rendszer szuperül működik, automatikusan mindig azt és akkor teszi, amit kell. Igen ám, de egyszer elfogy a feldolgozandó étel, a test energiaszintje csökkenni kezd. Természetesen szervezetünk egy jól működő gépezethez méltón automatikusan mozgósítja a szervezet tartalékait, és elkezdi lebontani a zsírszöveteket. Amit a rendszeren belül megtehet, azt automatikusan meg is teszi anélkül, hogy tudnánk róla. De a rendszeren kívüli dolgokkal, vagyis a külvilággal, már automatikusan nem birkózik meg.

Mit tehet? Kiad egy segélykérő jelzést. Mégis milyen jelzésről lehet szó?

Hadd meséljek el egy ide illő viccet! Volt egyszer egy feneketlen mély szakadék, melyet épp ezért biztonsági okokból, előírás szerint körbetábláztak. „Vigyázat mély szakadék! A szakadék szélét megközelíteni életveszélyes!”– állt a táblákon. Történt egyszer, hogy Pistike arra járt szüleivel, és mivel elég pajkos, nyughatatlan gyermek volt, „természetesen” elkezdett hancúrozni a szakadék szélén.

Szülei rögtön rászóltak:

– Pistike, látod azt a táblát! Az van ráírva, hogy mély szakadék! Ne játssz a szakadék szélén, mert leesel!

– Áh!

– Pistike, mondtam neked, hogy ne játssz a szakadék szélén, mert leesel!

– Áh!

– Pistike! Hányszor kell elmondanom, hogy ne játssz a szakadék szélén, mert leesel!?

– Áááááááá…

Mi is történt? Kapott jelzést Pistike arról, hogy nem szabad a szakadék szélén játszani? Igen, figyelmeztették írásban és szóban is, többször is. Mit csinált Pistike? Egyszerűen figyelmen kívül hagyta a jelzéseket.

Hogyan oldhatnánk meg ezt a problémát? A szakadék szélére szereljünk fel egy villanypásztort! Tudják, ez egy olyan huzal, mely nagyfeszültségű elektromos ütést ad, ha valaki vagy valami hozzáér. Ez teljesen veszélytelen, csak kellemetlen érzést vált ki. Ezt használják a tehenek, lovak felügyelet nélküli őrzésére (hogy ne pottyanjanak bele egy szakadékba).

Mit érnénk el ezzel? Pistike nemcsak információt kapna arról, hogy ne menjen oda, de maga az információ tartaná távol a szakadéktól. Az információnak ebben az esetben nemcsak információs értéke lenne, de vezető, irányító, vezérlő ereje is.

Mit tesz az emberi szervezet? Pontosan ezt! Kiad egy jelzést egy érzés formájában. Az érzéseknek nemcsak információs, de vezérlő, irányító szerepük is van! Hajtóerejük van, mely hajtóerő megpróbál minket valamely irányba terelni! Figyelem! Ez egy nagyon fontos momentum!

Ha éhesek vagyunk, nemcsak jelzést kapunk arról, hogy szervezetünk energiaszintje vészesen alacsony, hanem arra is kényszerülünk, hogy együnk! Egyszerűen nem tudjuk figyelmen kívül hagyni a jelzést, az érzést.

A fentiek alapján levonhatjuk azt a következtetést, hogy szervezetünk belső információs rendszere mindaddig nem ad ki számunkra felfogható jelzést, míg szervezetünk automatikusan meg tud birkózni egy adott feladattal. Ilyen jelzést csak akkor kapunk, ha valamilyen formában be kell vonnunk a külvilágot. (Aránylag kevés érzés képez kivételt ez alól.)

Ez nemcsak az anyagcsere-folyamatokra igaz. Igaz ez különböző betegségek, sérülések esetén is. A szervezet jelzi, hogy az adott testrésszel gond van, és azt lehetőleg ne terheljük, kíméljük a gyógyulás időtartama alatt.

4.
Az érzések rendszerezése

4.1 A szükségletjelző érzések

(Honnan tudjuk, ha valamire szükségünk van?)

Ha már említettük a villanypásztort, most váltsunk át a cowboy-hasonlatra. Az érzések egy csoportja úgy működik, mint egy kissé ügyefogyott cowboy, aki nem tudja, hogy merre is van a tehenei számára megfelelő legelő. Nem tesz mást, mint elkezdi vadul csattogtatni ostorát, és elkezdi kergetni a teheneit. Hogy merre, azt ő maga sem tudja, ő csak csattogtatja az ostort. Az már a tehenek dolga, hogy megtalálják-e a legelőt, vagy sem, hogy éhen vesznek-e, vagy sem.

Az éhség bennünket, embereket is így hajt, és az már a mi ügyességünkön múlik, hogy találunk-e élelmet, vagy nem.

Öt ilyen cowboycsoport létezik, amelyek az energia-utánpótlás, az információ-, a biztonság-, a szaporodás- és a csoportszükségletekhez tartoznak. Mindegyik szükséglet kielégítését több cowboy, több érzés is szolgálja. Az energia-utánpótlás szükségletkielégítését szolgálja az éhség, a szomjúság, a légszomj, a hideg, a meleg, a fáradtság érzése és a salakanyagok ürítésének szükségességéhez kapcsolódó érzések. Ezeket az érzéseket nevezzük el szükségletjelző érzéseknek, hisz ezek az érzések jelzik a számunkra, ha egy adott szükséglet nincs kielégítve. A szükségletjelző érzések közös jellemzője a kellemetlen mivoltuk, mely arra ösztökél minket, hogy valami módon megszabaduljunk tőlük.

A szükségletjelző érzéseknek azonban két formájuk kell, hogy létezzen. Vagyis nem elégséges csak azt tudnunk, hogy egy adott szükséglet mikor nincs kielégítve, de azzal is tisztában kell lennünk, hogy egy adott szükséglet mikor van kielégítve. Ha az evés példáját vizsgáljuk, akkor éreznünk kell, hogy mikor álljunk le az evéssel. Az evés esetében a jóllakottság érzése állítja le a további táplálékbevitelt. A jóllakottság érzése tehát egy szükségletjelző érzés.

A fentiek alapján kijelenthetjük, hogy az energia-utánpótlás, az információ-, a biztonság-, a szaporodás- és a csoportszükségletekhez úgy alsó határérték, mint felső határérték szükségletjelző érzések tartoznak. Kivételt képeznek a salakanyagok ürítéséhez kapcsolódó jelzőérzések, ahol a dolgok természetéből fakadóan csak egy-egy jelzőérzés létezik, hisz nem tudunk túlürülni.

A figyelmes olvasó bizonyára észrevette, hogy a szükséglet-hierarchia tárgyalásánál nyolc szükséglet lett felsorolva, ebben a fejezetben a szükségletjelző érzések kapcsán azonban csak az első öt szükségletet említettük. Ennek egyszerű oka van: csak az első öt szükségletnél találkozunk jelzőérzésekkel, vagy ha a technikában használatos kifejezést szeretnénk használni, csak ezeknél a szükségleteknél találkozunk végálláskapcsolókkal. Az utolsó három szükséglet ugyanis jellegét tekintve teljesen más, mint az első öt szükséglet.

4.2 Rávezető érzések

(Rávezetne valaki, hogy mik azok a rávezető érzések?)

Az eddigiekben azt láthattuk, hogy az embert egyik oldalról érzései kényszerítik szükségletei kielégítésére, a másik oldalról érzései és látása segítik a külvilágban történő tájékozódásban. No de mi segíti a választásban? Mi az, ami arra késztet minket, hogy ne ezt, hanem azt cselekedjük?

Vagyis ha éhesek vagyunk, elindulunk a világban, hogy élelmet kutassunk fel. Külső információs rendszerünk segítségével remekül elnavigálva a minket körülvevő világban, találunk egy édes, egy sós, egy keserű és egy savanyú érzést kiváltó ételt. Melyiket esszük meg? Micsoda buta kérdés! Gondolja most a kedves olvasó! Természetesen a legjobb ízűt választjuk!

Igen ám, de néha az édes, néha a sós, néha a keserű, néha a savanyú étel által kiváltott érzés tűnik a legjobbnak, a legkellemesebbnek, attól függően, hogy előtte éppen mit ettünk, az adott ízt milyen régen éreztük, és hogy a szervezetünk az adott pillanatban éppen milyen típusú élelmet kíván. Az egyik nap a sós érzést, a másik nap az édes érzést preferáljuk. Nos, akkor melyik is a legkellemesebb érzés?

Figyelem! Az adott étel ízérzését kiváltó kémiai tulajdonságok mindig ugyanolyanok! Egy fikarcnyit sem változnak!

A fentiek alapján azt kell állítanunk, hogy nincs legkellemesebb ízérzés, még csak kellemesebb ízérzés sem létezik, csak ízérzések léteznek. Édes, sós, keserű és savanyú érzés létezik. Akkor miért érezzük az egyik ízt jobbnak, mint a többit? Elárulom a titkot: nem érezzük kellemesebbnek az egyik ízérzést a másiknál, mindössze annyit történik, hogy megjelenik egy új érzés, amely a bejövő érzések esetében nehezen vagy csak nagy gyakorlattal választható el a bejövő érzéstől. Mivel mindkettő a bejövő érzés és ez az új érzés is érzés – azaz azonos neműek – ezért átfedésbe kerülnek, interferálnak egymással. Mivel ez az új érzés, funkcióját tekintve, rávezet minket arra, hogy egy adott időpontban mely bejövő érzést preferáljuk – példánk esetében mely ízt –, nevezzük el rávezető érzésnek.

A látás esetében a rávezető érzés könnyebben elválasztható a bemeneti adatoktól.

Ha látunk egy festményt, és azt mondjuk, hogy szép, akkor a „szép” szó azt jelenti, hogy kellemes esztétikai érzést váltott ki bennünk a kép. Ebben az esetben a megjelent esztétikai érzés nem más, mint egy rávezető érzés. Ez az érzés az, mely segít minket abban, hogy eldöntsük, hogy melyik képet nézzük. Egy számunkra gyönyörű vagy egy számunkra visszataszító képet. Ne felejtsük el, hogy az esztétikai érzés bennünk keletkezett, bennünk létezik, és nem a képben, az érzés hozzánk tartozik, és nem a képhez. A festmény az olyan, amilyen. Nem más, mint a rávetülő különböző hullámhosszú elektromágneses sugárzást szelektíven visszaverő felületek kombinációja. Ha legközelebb visszatérünk, a festményt már lehet, hogy nem találjuk annyira vonzónak, bár maga a festmény nem változott, hanem mi változtunk, a bennünk kialakult rávezető érzés változott meg!

Tehát míg egy festményt nézünk, könnyedén meg tudjuk különböztetni a látott képet a bennünk kiváltott rávezető érzéstől, addig evés közben az étel ízét nem tudjuk ilyen könnyen elválasztani a hozzá kapcsolódó kellemes vagy kellemetlen rávezető érzéstől.

Miért van szükség a rávezető érzésre? Nos, a rávezető érzés határozza meg, hogy a külvilág egyes jelenségeivel kapcsolatban hogyan viselkedjünk. Az adott dolgot elkerüljük, figyelmen kívül hagyjuk, vagy igyekezzük megszerezni, kapcsolatba kerülni vele.

Az élelemszerzés példájára visszatérve: a rávezető érzés határozza meg, hogy egy adott ételt elutasítsunk, semlegesen kezeljünk, vagy törekedjünk annak elfogyasztására.

A jobb érthetőség kedvéért, próbáljuk meg a fentieket a 3. ábrán szemléltetni.

3. ábra

Fenn az ábra bal oldalán sorakoznak fel a külvilágból származó adatok bemeneti csatornái. Ezen csatornákon belül az adat érzések formájában van jelen. Valamint feltüntetésre került egy új bemeneti csatorna, a testen belüli érzések csatornája, amely az ízületekből, izmokból, zsigerekből származó érzéseket szállítja. Ezeket az érzéseket nevezzük el zsigeri és szomatikus érzéseknek. A bemeneti szót itt rendszertechnikai szempontból kell értelmezni.

Alul az öt szükséglet által generált bemeneti jelzőérzések kerültek feltüntetésre. Itt a bemeneti szót rendszertechnikai szempontból kell értelmezni.

Jobb oldalt a kimenő rávezető érzés került feltüntetésre. A kimenő szót rendszertechnikai szempontból kell értelmezni.

Középen pedig a rávezető érzés generátor található. Hogyan is működik ez a generátor?

A folyamat kiindulópontja a szükséglet. Az adott, éppen kielégítetlen szükséglet érzése indítja el a folyamatot.

Az egyén elindul, hogy szükségleteit kielégítse, közben környezetéről adatokat gyűjt, melyek látás és más bemeneti érzések formájában reprezentálódnak benne. Az adatok feldolgozásra kerülnek, és a pillanatnyi testi és lelkiállapotnak megfelelően egy rávezető érzés jelenik meg az egyénben, melynek az a feladata, hogy az adott bejövő érzésre reagálva az egyén a számára kedvezőtlen környezeti behatásokat elkerülje, illetve a kedvező környezeti hatásokat megtalálja, szükségletét a lehető legjobb módon elégítse ki. Ez úgy történik, hogy ha az egyén egy számára kedvezőtlen, netán veszélyes környezeti behatást észlel, akkor egy kellemetlen rávezető érzés generálódik benne, melyet megpróbál megszüntetni azáltal, hogy az adott környezeti behatást elkerüli. Ha az egyén számára nélkülözhetetlen vagy hasznos dologgal találkozik, akkor kellemes rávezető érzés generálódik, az egyén ezt igyekszik fokozni azáltal, hogy az adott környezeti behatásnak kiteszi magát, hagyja azt érvényesülni. A fentiekből következik, hogy rávezető érzések soha nem generálódnak önmaguk, mindig valamilyen bejövő érzéshez kapcsolódnak. Természetesen az is előfordulhat, hogy az egyén az adott csatornán beérkező adatot úgy értékeli, hogy számára közömbös, ekkor nem generálódik rávezető érzés. A rávezető érzés minősége tehát a kellemes, a közömbös vagy a kellemetlen érzések között lehet. Mivel az adat egyszerre sok csatornán érkezik, általában mindig jelen van valamilyen rávezető érzés, ritkán fordul elő a rávezető érzés nélküli állapot. Az egyén a keletkező rávezető érzéseket rangsorolja, és a számára legkellemesebbet fogja kiválasztani. Lásd az alábbi, 4. ábrát

4. ábra

Mint láttuk, a rávezető érzéseket a bejövő érzések, a látás és szerveztünk pillanatnyi belső állapota határozza meg. Mivel egyetlen adatcsatornán belül is nagyon sok alap bejövő érzés létezik, melyek aztán kompozit bejövő érzéseket alkotnak, illetve más adatcsatornából származó kompozit bejövő érzésekkel interferálnak, így a bejövő érzések végtelen tengerét alkotják. Ehhez csatlakozik még a látás által szolgáltatott adatok gyakorlatilag végtelen variációja, így a bemeneti adatfolyam összes variációja teljességgel átláthatatlan. És hogy a helyzet ne legyen ilyen „egyszerű”, ebből az átláthatatlan variációszámú adathalmazból generálja szervezetünk a mindenkori fizikai és lelkiállapotának – ami természetesen szintén végtelen számú – megfelelő rávezető érzést. Ezért két rávezető érzés soha nem lehet teljesen azonos, legfeljebb csak hasonlíthatnak egymáshoz.

Tehát leszögezhetjük, hogy a rávezető érzés minősége és intenzitása három tényezőtől függ:

1. Mindenkori testi és lelkiállapotunktól.

2. A bejövő érzések minőségétől.

3. A bejövő érzések intenzitásától.

Az első tényezővel, mint teljesen esetfüggő tényezővel célszerűtlen foglalkozni, mivel a lehetséges kombinációk száma végtelen.

A másik két tényező vizsgálatát úgy tudjuk a legelőnyösebben elvégezni, ha az egyiket mindig feltételesen fixnek tekintjük, és csak a másik tényezőt tekintjük változónak.

Kezdjük a könnyebbik esettel! Tételezzük fel, hogy egy adott bejövő érzés intenzitása állandó, fix érték. A könnyebb érthetőség kedvéért vizsgáljuk meg a hanghullámok által kiváltott bejövő érzéseket. Állítsuk képzeletbeli hanggenerátorunk hangerőszabályzóját fixen 20 dB hangerőre, a hangmagasságot pedig 1500 Hz-re, ami az emberi fül számára jól érezhető. Most kezdjük el a hangmagasságot folyamatosan változtatni, anélkül, hogy a hangerőszabályzó gombjához hozzányúlnánk. Figyeljünk a bennünk keletkező rávezető érzésekre! Azt fogjuk tapasztalni, hogy a különböző hangmagasságok kellemes, illetve kellemetlen rávezető érzéseket váltanak ki belőlünk (mindenkinek úri gusztusa szerint)

Most keressünk egy olyan hangmagasságot, amely kellemes érzést vált ki bennünk, és rögzítsük a generátort ebben a pozícióban. Fogjuk meg a hangerőszabályzót, és kezdjük el változtatni a hangerőt. Figyeljünk a bennünk keletkező rávezető érzésekre! Azt fogjuk tapasztalni, hogy az eddig kellemesnek tapasztalt rávezető érzés változni fog a hangerő függvényében. Ezt gyakran tapasztaljuk a mindennapi életben is, hisz nem mindegy, hogy egy romantikus zeneművet dübörgő indulóként, vagy egy katonai indulót vérszegény cincogásként hallgatunk meg.

Az, hogy egy adott frekvenciához, hangmagassághoz tartozó kellemes rávezető érzés hogyan fog megváltozni a hangerő függvényében, az mindenki egyéni ízlésétől függ.

Hát eddig megvolnánk! Most azonban vegyünk egy speciális esetet, ami azonban a mindennapi életben gyakran előfordul. Tételezzük fel, hogy az adott frekvenciához tartozó kellemes rávezető érzés fokozódik a hangerő növekedésével! Gyakran előfordul a hétköznapokban, hogy valamely kellemes rávezető érzés megtapasztalása után szeretnénk ezt a kellemes érzést még intenzívebben érezni azáltal, hogy fokozzuk a bejövő érzés intenzitását!

És itt van az eb elhantolva!

Ugyanis abban a pillanatban, ahogy elkezdjük növelni a bejövő érzés intenzitását, életbe lép Weber különbségi küszöbtörvénye!

Mit jelent ez a kísérletünkben? Ha eddig alacsony hangerőn hallgattuk a számunkra kellemes rávezető érzést kiváltó hangot, akkor a hangerő kismértékű növelése is kellemes rávezető érzés-növekményt produkált bennünk. Ha eddig nagy hangerőn hallgattuk a számunkra kellemes rávezető érzést produkáló hangot, akkor csak a hangerő nagymértékű növelésével tudjuk kiváltani a kellemes rávezető érzés-növekményt! Mi ennek a magyarázata? A nagyobb intenzitású bejövő érzések esetében egyszerűen nem észleljük a kismértékű intenzitásváltozást. Minek következtében a rávezető érzések sem változnak meg, illetve nem egyenes arányban változnak a bejövő inger intenzitásának növekedésével. Ennek a ténynek, ahogy azt a későbbiekben látni fogjuk, fontos jelentősége van az emberek életében!

Valójában rávezető érzés három típusa létezik.

Az elsőt egy kétváltozós egyenlethez hasonlíthatjuk. Az egyik ismeretlen a hatást kiváltó tárgy, étel, ital, jelenség; a másik ismeretlen maga az ember, akiben az érzés keletkezik. Viszont ha már az egyik változót ismerjük, rögzítjük, akkor az egyenlet egyváltozóssá redukálódik. Lefordítva ezt az érzések nyelvére, ha kiválasztunk egy adott tárgyat, ételt, italt, jelenséget, amit vizsgálunk, akkor ezek paraméterei állandók, és már csak a vizsgáló személy belső állapotától függ, hogy milyen rávezető érzés keletkezik az illetőben. Vagyis a franciakrémes íze mindig ugyanolyan, a vele kapcsolatban keletkező rávezető érzés a kóstoló személy állapotától függ majd, tehát a rendszer egyváltozóssá redukálódik.

A második típusú rávezető érzések háromváltozósak.

Ezek a rávezető érzések általában bizonyos cselekedetsor, magatartási forma helyes, megfelelő időben, sorrendben és módon történő végrehajtását hivatottak biztosítani. Az evolúció a sok lehetséges cselekedet egy részéhez, bizonyos körülmények között, kellemes rávezető érzést kapcsolt, így biztosítva azt, hogy „érdekeltek” legyünk azok végrehajtásában. Tehát ezeket a kellemes érzéseket csak akkor élhetjük meg, ha bizonyos cselekedeteket bizonyos körülmények között elvégzünk. Vagyis a rávezető érzés létrejötte három tényezőtől függ. A cselekedetet végrehajtó személy állapotától, a külső körülményektől, és a cselekedet megfelelő módon történő végrehajtásától.

Egy kézfogás példáját említve, nem mindegy, hogy mi milyen lelkiállapotban vagyunk, kinek a kezét fogjuk meg, és a kézfogást milyen módon hajtjuk végre. (Nem mindegy, hogy barátunk kezét szorítjuk meg vagy kedvesünk kezét simogatjuk.)

Fontos még megjegyeznünk, hogy a háromváltozós rávezető érzések nemcsak genetikai alapokon alakulhatnak ki bennünk, hanem tanultak is lehetnek. Életünk során bizonyos mozdulatsorokhoz kellemes vagy kellemetlen rávezető érzések társulhatnak annak megfelelően, hogy az adott cselekvés kellemes vagy kellemetlen következményekkel járó eredményhez vezet.

A harmadik típusú rávezető érzések a „lebegő” típusúak.

A lebegő típusú rávezető érzések valójában nem mások, mint hat, kilenc, tizenkét stb. változós rávezető érzések. A probléma csak ott van, hogy a változókból mindössze három van nálunk, a többi viszont azoknál az embereknél van, akikkel kapcsolatban érezzük az adott érzést. Vagyis hiába határozzuk meg a mi oldalunkon a változókat, a másik fél változóival nem tudunk mit kezdeni, azok a másik személytől függnek. És ez fordítva is igaz! A másik személy hiába határozza meg a változóit, ha én fittyet hányok az ő változóira! Vagyis ezek az érzések, mivelhogy két vagy esetleg több személytől is függhetnek, lógnak a levegőben, lebegnek.

Gondolom, ezek után illene elmagyaráznom, hogy miről is van szó! Ezek a rávezető érzések az emberi kapcsolatokat hivatottak szabályozni, az emberi kapcsolatok során jönnek létre. Ilyen rávezető érzések lehetnek például: meghittség, bizalom, melegség, odaadás stb. Ezek a kellemes rávezető érzések hivatottak biztosítani, hogy egy adott fajta kapcsolattípus létrejöjjön és fennmaradhasson emberek között.

Mi azonban hiába választjuk ki például a meghittség érzését, hiába cselekszünk annak megfelelően, hiába vagyunk olyan állapotban, hogy ezt az érzést meg tudnánk élni, ha a partnerünk nem a meghittségnek megfelelő magatartásformát követi, esetleg ügyetlenkedik, lelkiállapota nem megfelelő, például dühös; vagy a külső körülmények nem megfelelőek. A meghittség érzésének megéléséhez szükség van arra, hogy partnerünk is megtegye a megfelelő lépéseket, és olyan lelkiállapotban legyen, hogy ő is meg tudja élni ezt az érzést, ráadásul a külső körülményeknek is klappolniuk kell (a külső körülményekhez hozzá tartozik a mi viselkedésünk is).

A háromváltozós és a lebegő rávezető érzések közötti különbséget a kosárlabdával tudnám a legjobban szemléltetni. A háromváltozós rávezető érzés az egyszerű kosárlabdához hasonlítható, amikor is az a célunk, hogy a labdát a megfelelő cselekedetsorral a kosárba juttassuk. A lebegő rávezető érzés ugyancsak a kosárlabdához hasonlítható, azzal a különbséggel, hogy a kosarat egy másvalaki a kezében fogja, és kedve szerint ide-oda szaladgál vele. A kosárba a labdát belevarázsolni csak úgy lehet, ha nagyon figyeljük a kosárral szaladgáló ember mozdulatait, és vagy sikerül, vagy nem – vagy megkérjük, hogy tartsa oda a kosarat; vagy netán ő is oda akarja tartani a kosarat; vagy egyszerűen mázlink van.

A szexuális rávezető érzések tipikusan lebegő rávezető érzések, de háromváltozós érzéssé alakulhatnak, ha partnerünk csak passzívan vesz részt az aktusban, vagy kétváltozóssá az önkielégítés szélsőséges esetében.

Minden szükséglet kielégítéséhez segítséget nyújtanak a rávezető érzések, de azt fogjuk tapasztalni, hogy a szükségletek természetéből adódóan a magasabb szintű szükségletek kielégítésénél a lebegő rávezető érzések kerülnek előtérbe. Ez érthető is, hisz más emberek közreműködése is szükséges ezen szükségletek kielégítéséhez.

A más és más csatornákon beáramló adatok egy adott szükséglet kielégítését is támogathatják. Az így keletkezett különböző adatcsatornákhoz kapcsolódó rávezető érzések összegződnek, egy végső eredőt alkotnak. Például: megérezzük egy étel illatát, mely kellemes rávezető érzést kelt bennünk, meglátjuk az elkészített és feltálalt étel, ami szintén kellemes rávezető érzést ébreszt bennünk, de mikor megkóstoljuk az ételt, íze kellemetlen rávezető érzést produkál, és ezért végül nem fogyasztjuk el.

Az előbbi példában kétváltozós rávezető érzések kölcsönhatását láttuk, de két- és háromváltozós, valamint lebegő rávezető érzések is kölcsönhatásba léphetnek egymással.

Legyen a rávezető érzés azonban bármilyen fajta, az általános szabályok érvényesek rá, melyek szerint az összes azonos külső körülmény esetében is mindig más rávezető érzés generálódik, amely aztán eltűnik, mihelyt teljesítette feladatát.

Mikor teljesíti egy rávezető érzés a feladatát? Erre világít rá a következő fejezet.

A szükségletjelző érzések és a rávezető érzések együttműködése

Mint az már említésre került, egy adott szükségletet több jelzőérzés is képvisel. Példánkhoz most vegyük az energia-utánpótlás szükségletét és azon belül is az éhség érzését.

A szükségletek és a rávezető érzések együttműködésének jobb megértéséhez készítsünk egy egyszerű ábrát. Lásd 5. ábra

5. ábra

Képzeljünk el egy hengert! A henger egyik végében egy tolórugó helyezkedik el. A hengerben egy dugattyú van, melyre két oldalról egy-egy fogantyút erősítettünk. A dugattyú szabadon mozoghat a hengerben. A dugattyú fogantyúira erősítsünk rá mindkét oldalon egy-egy kötelet. A két kötelet kössük össze, és a közös végükre akasszunk egy súlyt. A kötelet vessük át egy csigán, amelyet fékkel látunk el. A féket csak annyira húzzuk meg, hogy a súly szép lassan ereszkedjen lefelé. Ahogy a súly egyre lejjebb és lejjebb ereszkedik, úgy húzza maga után a dugattyút, míg az el nem éri a rugót. Ahogy a súly tovább süllyed, maga után vonva a dugattyút, a rugó egyre jobban összenyomódik, és egyre nagyobb ellennyomást fejt ki a dugattyúra, megpróbálva visszatéríteni azt eredeti helyzetébe, megpróbálja visszaállítani a rendszer eredeti állapotát.

Most a fenti ábrát próbáljuk meg értelmezni szükségletünk szempontjából.

A kiinduló állapotban szervezetünk egyensúlyban van, rendelkezik a szükséges energiamennyiséggel, hogy funkcionáljon, hogy életben maradhassunk. Szervezetünk azonban lassan, de biztosan idővel felhasználja energiatartalékait. Ezt a folyamatot reprezentálja a lassan lefelé mozgó súly, amely maga után vonja a dugattyút. A szervezetünkben az energiahiány elér egy bizonyos kritikus szintet, amely elérésekor szervezetünk kiad egy figyelmeztető jelzést: „Vigyázat! Alacsony energiaszint”. Ez a jelzés egy érzés, az éhség érzése. Modellünkben ez az a pillanat, mikor a dugattyú eléri a rugót, és elkezdi összenyomni azt. A figyelmeztető jelzést szimbolizálja az az erő, mellyel a rugó igyekszik a dugattyút visszatéríteni eredeti helyzetébe. Minél inkább késlekedünk az evéssel, annál éhesebbek vagyunk, a rugó annál inkább összenyomódik, annál nagyobb erővel igyekszik visszatéríteni a dugattyút eredeti helyzetébe.

Most együnk egy pár falatot! A táplálékbevitelt egy nyíllal jelölt erő szimbolizálja, mely erő a dugattyú fogantyújára hat, és amely megpróbálja a dugattyút visszatéríteni eredeti nyugalmi állapotába. Lásd 6. ábra.

6. ábra

Ahogy az erő elkezd hatni és kezdi elmozdítani a dugattyút, a rugóerő úgy csökken.

Ahogy elkezdünk enni, úgy csökken a mi éhségérzetünk is. Szervezetünk energiaellátása kezd visszaállni normális állapotába, most már nincs szükség a figyelmeztető jelzésre, csökkenti az éhség érzését, és egy idő után megszünteti. Igen ám, de tételezzük fel, hogy mi mohók vagyunk! Tudom, hogy a kedves olvasó nem mohó, de most a kísérlet kedvéért, kérem, legyen egy kicsit mohó! Szóval folytassuk az evést! Ahogy telik a gyomrunk, egyre tágul és tágul. Egy idő után, hogy ki ne pukkadjunk, le kell állítanunk az evést. No de mégis mikor? Üzenetet fogunk kapni. Mondanom sem kell, egy érzés formájában. A telítettség, a jóllakottság jelzőérzésének formájában. Minél többet eszünk, annál kényelmetlenebb érzést fogunk érezni. Ezt az érzést szimbolizálja a 6. ábrán a henger jobb végére elhelyezett rugóból származó erő.

Minél jobban összenyomjuk a rugót, annál nagyobb erővel igyekszik az visszatéríteni a dugattyút eredeti, semleges helyzetébe, vagyis egyre erősebben fogjuk érezni a telítettség érzését. Most már abbahagyhatjuk a falatozást, és azt fogjuk tapasztalni, hogy a szervezetünk a bevitt energiát elkezdi feldolgozni, és a telítettség érzése szép lassan megszűnik, beáll egy semleges állapot, melyet egy idő után ismét felváltja az éhség állapota, és kezdődik minden elölről.

Most próbáljunk meg fényt deríteni arra, hogyan működnek a rávezető érzések. Vegyük szemügyre a 7. ábrát!