Krúdy Gyula

A PODOLINI KÍSÉRTET

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

VALAMI ELŐSZÓ-FÉLE

Első fejezet EGY KÜLÖNC EMBER TÖRTÉNETE

Második fejezet GALAMB A VARJÚFÉSZEKBEN

Harmadik fejezet EGY IGAZI EMBERGYŰLÖLŐRŐL

Negyedik fejezet ANCSURKA CIPŐT KAP

Ötödik fejezet KI IS VOLT HÁT A NIZSDERI VÁRÚR?

Hatodik fejezet MIT CSINÁL TOVÁBB ANCSURKA ÉS A MACSKÁJA?

Hetedik fejezet A ZÖLDKALAPOS BÁBU

Nyolcadik fejezet PRIHODA ANNA NAPLÓJA

Kilencedik fejezet MERRE JÁR RIMINSZKY

Tizedik fejezet A KÍSÉRTET MEGJELEN

Tizenegyedik fejezet MERRE JÁR A KÍSÉRTET?

Tizenkettedik fejezet ANCSURKA

VALAMI ELŐSZÓ-FÉLE

Sok esztendővel ezelőtt egy felsővidéki, kis szepességi városkának voltam a lakosa. Úgy hívják a városkát: Podolin. Közel a határszélhez, a Kárpátok alatt, mély völgyben feküdt a városka, és vasútnak híre-hamva se volt messzi vidéken. Ám a városka mégis útjába esett annak a nagy országútnak, amely keresztülvezet a határon, és így nem volt teljesen elzárva a külvilágtól. A furmányos-szekerek nagy csörömpöléssel döcögtek a városka kövezetén, amely még a középkorból maradt itten. Messzi földről jött vásárosok megpihentek az egyetlen vendégfogadóban, a Rókában, ahol az ivó sötét falain százesztendős felírások hirdetik, hogy itt valamikor lengyel hercegek mulatoztak. A derék Zsigmond király zálogba vetette Podolint tizenöt másik várossal együtt, és hosszú száz esztendőkig el volt szakítva a hazától a kis középkori város. Lengyel urak mulatoztak benne, és lengyel kapitányok parancsoltak a népességnek. De akármilyen soká tartott a podoliniak számkivetettsége, az ódon városházán az egymás után következő polgármesterek féltő gonddal őrizték a város régi, magyarvilágbéli pecsétjét, törvénykönyveit. Nagy Magyarországot sohasem felejtették el teljesen, és fájó szívvel gondoltak a messzi hazára, mint a száműzöttek gondolnak a honukra. A gazdagabb patríciusok Magyarországba küldték a fiaikat iskolába, és a régi krónikák akárhány polgármesterről tudnak, aki az iskolai tudományokat a debreceni nagy kollégiumban nyeldeste. A száz esztendők múltak, és a szegény podoliniak már azt hitték, hogy soha többé vissza nem váltja őket a haza a zálogból. Míg egyszer Mária Teréziának sok birodalmi tervei, ábrándjai közepette eszébe jutottak a szegény szepesi városok. Akkor már nagyon régen sínylődtek a városok az idegen zálogban. A nagy királynő egy szekér aranyat küldött a lengyel királynak a városok váltságdíja fejében, és a városok, közöttük Podolin is újra a magyar haza tartozékai lettek...

A hosszú középkori rabság azonban rányomta bélyegét a városkára. Az idegen uralom alatt a városka semmit sem fejlődött. Elég bajuk, gondjuk volt a lengyel királyoknak a saját országukkal, országuk városaival. Mit törődtek volna az idegen jószággal? Annyit tettek, hogy néhány lándzsás katonát küldtek a városka őrizetére, akik megvédelmezték a polgárokat a hegyvidéki rablóbandáktól. A várost magas kőfal vette körül, és a falakon négy kapu nyílott a négy égitáj felé. A Poprád ott szaladt el a bástyák alatt, mintha csak a Poprádot is zálogba csapta volna a könnyelmű Zsigmond: a Poprád is kifelé folyt Lengyelországba; keresztül a határszéli hegyláncokon, nagy magasságban járja be meredek útját; minden természeti törvény ellenére nem lefelé, hanem felfelé folyván. A pirospöttyös pisztrángok lengyel honnak csemegéi voltak, és a hűtelen folyó folyását már a nagy királynő sem tudta megváltoztatni. A Poprád örökre a lengyeleké maradt: örökre hűtelen hazájához, amelybe minden folyó befelé folyik, nem pedig kifelé.

A zálogba töltött száz évek tehát úgy múltak el a városka felett, mintha valami dermedt álomban töltötték volna. Mária Terézia idejében egyszerre fölébredtek az emberek hosszú álmukból, megdörzsölték a szemüket:

– Nini – mondták –, asszony-király van Magyarországban. Mi bizony azt hittük, hogy még mindig Zsigmond uralkodik.

A regebeli Rip van Winkle ébredt fel itt a mély völgyben, csakhogy húsz esztendő helyett századokat aludt. A városka ugyanabban a középkori, ódon állapotban van Mária Terézia idejében, mint amikor Zsigmond zálogba vetette. Nem raktak itt le egyetlen téglát sem azóta – talán még az emberek is ugyanazok voltak. A lengyel kultúrát, műveltséget nem vették be, megmaradtak tehát Zsigmond király korában. Ugyanazok a divatok, szokások uralkodtak; Coronini ezredes, a nagy királynő kiküldött biztosa a maga egyszerű katona-eszével csodálkozva írja meg jelentését a városokban talált állapotokról.

– Itten – írja az ezredes –, egyetlen polgárt sem találtam, aki bizonyosan tudná, hogy fölséged előtt mely uralkodók valának a magas trónuson. Csodálkozva hallgatták, hogy a habsburgi ház uralkodik a birodalomban – Isten szent akaratából.

A lengyel lándzsásokat elrendelték a városkapuk őrizetétől és a kapukon, különösen a dél felé nyílókon új áramlatok, szelek kezdtek befújdogálni. A városka, felébredvén hosszú álmából, mozogni, fejlődni kezdett. Igen ám, csakhogy mit csináljanak most azzal az átaludott száz esztendőkkel? A dolgok természetes rendje szerint azt a lemúlott időt nem lehetett elsemmizni. Olyan varázscsizmát még Mária Terézia sem húzhatott a visszaváltott városkák lábára, amely csizmákkal száz esztendőket lehetne egyszerre ugrani. Azokat az elaludt századokat végig kellett élni, végig kellett csinálni. Andrássy János, Szepes vármegye akkori alispánja, aki híres volt nagy eszéről, bölcsességéről, maga is elcsodálkozott a városok középkorias állapotain.

– Már régen el fogjuk felejteni az egész középkort, a szepesi városokban még mindig föltalálható leszen ez a kor. Ők elmaradtak az időtől, és talán sohasem fogják utolérni a valóságos időt – mondta a bölcs alispán, és látszólag igaza volt.

A városkák folytatták a fejlődésüket ott, ahol elhagyták Zsigmond király korában. Békés, csendes, belvillongástól mentes idők jártak, az idegen gyámság alól felszabadult városnak mégis a legelső gondja volt a hosszú századokon át megrongált falakat, bástyákat kijavítani, megerősíteni. A kapukhoz polgárőrséget rendeltek, amely ügyelte az utazókat, vándorlókat, kereskedőket. Éjjel becsukták a kapukat, és a városra középkori csendesség borult. Az utcákon nem járt senki, legfeljebb a Rókában búsult néhány utazó idegen, amíg a városi darabontok aludni nem zavarták őket. A Poprád sietett, futott a határ felé, a nagy hegyek, sötét erdők nagy árnyékukkal ráfeküdtek a városkára. Mintha arra vigyáztak volna, hogy az átaludott esztendőkből nem fog-e egyet is elsikkasztani!

De nem sikkasztott el egy hónapot sem. Az új házakat, amelyeket itt-ott építettek, régi középkorias stílusban tervezték az építők. Lubomirszky hercegnek, aki a városkának templomot építtetett, arcképét megföstették a városháza számára... És abban az időben, amikor én a városka lakója voltam, a városi tanács mindenféle elavult jogoknak alapján örökös száműzetésre ítélt egy asszonyt, bizonyos Wart Erzsébetet. De hiszen éppen ezt akarom elmondani.

Első fejezet
EGY KÜLÖNC EMBER TÖRTÉNETE

A podolini háromszáz esztendős házak között, amelyek a piacteret négyszög alakban határolták, nem volt a legfiatalabb, de a legvénebb sem az az emeletes, keskeny, nyurga ház, amely csupán abban különbözött a többitől, hogy állandóan szép sárgára volt beföstve. A tulajdonos, hiúsága tette talán, vagy valami véletlen viszonyok: elég az hozzá, hogy a vén házról soha nem mosta le teljesen a föstéket az idő. Így aztán bizonyos tekintélyre tett szert e ház a többiek között, amelyeket talán Zsigmond király óta sem festettek. A kapuja ennek is zárva volt, mint a többieké általában. Mintha örökösen attól rettegtek volna a lakosok, hogy valamelyik órában ellenséges hadak csapnak le a városra, és kirabolják a házat. Legalábbis akkora vasrácsok voltak az ablakon, mintha hosszú ostromra volnának berendezkedve. Hiába, őket a békés idők meg nem csalják! Egyszer mégiscsak átcsap a határon, valamely ellenséges sereg; aztán az ellenfél nem kér, hanem visz mindent, ami a keze ügyébe akad. A sárga háznak a kapuja tehát csöppet sem volt nagyobb gonddal bezárva, mint a többieké. A kapu felett három kőből faragott kutyafej emelte még a háznak külső díszét. Közönségesen Riminszky-háznak hívták a házat, és bennelakóját Riminszky Kázmérnak. Riminszky Kázmér volt a leggazdagabb podolini polgár.

Az alföldi embereknek a gazdagsága földekben, gulyákban, ménesekben fekszik. De hát itt nincsenek se földek, se gulyák, se ménesek. (Habár némelyek tudni vélték azt is, hogy Riminszkynek nagy birtoka van valahol Szeged alatt, amelyet bérbe adott.) Miben volt Riminszkynek a gazdagsága? Juhnyájakban, amelyek kora tavasztól késő őszig a hegyek között tanyáztak, aztán elvitték őket a majorságokba.

Az ördög tudná, hogy hány nyája volt Riminszkynek szerte a hegyek között. A felvidéki fantázia így festette Riminszkynek a gazdagságát: állítanának valahol egy nagy ollót, amely olló egyebet sem tenne, mint folyton-folyvást a juhokat nyírná. Riminszky pedig otthon kényelmes házában egyebet sem tenne, mint olvasgatna csendesen:

– Egy, kettő, három...

Amint egy számot kiejtene a száján, a juhászok mindig egy birkát kapnának el a hátulsó lábánál fogva, s odanyomnák a nagy olló alá, amely egyszerre lenyírná a bundáját. Riminszky olvasna, a juhászok elkapnák a juhokat, az olló nyírna, a lenyírt juhok száma annyi volna, hogy a majorosok se tudnák már számon tartani, a gyapjú olyan garmadává nőne, hogy magasabb volna a Lynt hegynél, – Riminszky pedig még mindig olvasna, és a juhászok szakadatlanul kapdosnák a birkák hátulsó lábát. Így olvashatna Riminszky élete végéig, de még akkorára se volna vége a birkáknak.

Riminszkynek jobb dolga volt, semhogy belefogott volna a végtelen számadásba, azaz hogy semmi dolga sem volt. A podoliniak azt mondták, hogy úgy él, mint egy király. Én a magam eszével azt gondolom, hogy Riminszky úgy élt, mint egy – kutya. Mint egy vén, fogatlan eb, amely már semmiben sem találja gyönyörűségét. Agglegény volt, senkinek nem volt tudomása arról, hogy a szerelem valamikor megkörnyékezte volna a gazdag ember szívét. Pedig lányok, menyecskék teremtek ezen a vidéken is, nem szebbek, sem csúnyábbak mint Toporcon, vagy Lublón. Igaz, hogy másfelé se igen kereste Riminszky Kázmér a szerelem gyönyörűségét, de Podolinban semmiképpen. Valahogyan mindig idegennek, vendégnek tartotta magát a városban. Néha még el is szólta magát:

– Csak addig maradok itt, amíg visszaállítják a lengyel királyságot, és én visszakapom családi méltóságomat és birtokomat.

Habár régen elmúlt háromszáz esztendeje, hogy a Riminszkyek Podolinba költöztek, sohasem feledkeztek meg arról, hogy az őseik valamikor vajdák voltak ott, a határon túl levő országban, és fejedelmekkel voltak atyafiságban. Jártak rossz idők, jó idők a Riminszkyekre, a családi hagyományokat mindig egyforma gonddal ápolták. Egyszer valamelyik Riminszkyt éppen polgármesternek akarták megválasztani. Felkeresték a városka vénei, és felajánlották neki e méltóságot. Riminszky keserűen nevetett fel:

– Megbolondultak az urak? Ha akarnám, herceg lehetnék Lengyelországban, és mert nem akarok, azért podolini polgármester legyek? Nem, urak, nem. Ne nézzenek egész bolondnak.

A tanácsurak összenéztek, és elszégyellték magukat. Persze-persze, ha valaki herceg lehetne Lengyelországban, hogyan lehessen az Podolinban polgármester? Nem is kérték többé a Riminszkyeket semmiféle hivatalnak az elfogadására. Habár az idők során akadt olyan is közöttük, akire bizony ráfért volna valami hivatalocska, de nem vállalta. Büszkén nélkülözött. Annak a bizonyos Riminszkynek az apja – akinek annyi tenger birkája volt – annyira elszegényedett, hogy már nem rejtegethette a nyomorúságát. A csizmája, köntöse leszakadozott róla, a tanácsbeli urak már azt várták, hogy Riminszky egy szép napon jelentkezik városi hajdúnak. De Riminszky nem jelentkezett. Elbujdosott, eltűnt a vidékről. A podolini urak gúnyosan mondogatták:

– Elment a hercegségét keresni. Vajon megtalálja-e?

Megtalálta-e, nem találta-e meg – Riminszky sohasem beszélt róla, amikor visszakerült. Csak elkezdte a juhnyájakat vásárolni. Egyiket a másik után vette, építtette a majorokat, és a juhászaiból kitellett volna egy nagy hadsereg. A kisfiát – Kázmért – mindig maga mellé ültette a szekérbe, ha elment a juhászokat ellenőrizni a hegyek közé. A kisfiú még alig látszott ki a földből, már úgy értette az apja mesterségét, hogy az öreg majd kibújt örömében a bőréből. A juhászokkal nagyszerűen tudott káromkodni, és ismerte névszerint a komondorokat, majorosokat, juhászgazdákat. Annyira tetszett neki a juhászság, hogy kamaszkorában félesztendeig lakott a virágos hegyek között. Ott juhászlegénykedett, nyírta, fürösztötte a birkákat; fejte az anyajuhokat, és olyan sajtokat küldött haza az apjának, hogy az öreg két hétig se bírta megenni. Amikor Kázmér a juhászságból hazakerült, az öreget éppen aznap terítették ki. Valami mérges légy csípte meg. A légycsípés két nap alatt végzett vele. Klebák Mihály, a városi nótárius ebben a pár szóban terjesztette a fiú elé apja végrendelkezését:

– Az öreg úr azt hagyta, hogy szaporítsd a juhokat, mindig csak szaporítsd. Egyszer éhínség talál kiütni, és akkor felszökik a birkahús ára.

Kázmér levágta a fejét.

– Mást nem mondott?

– Mondott, mondott – felelt Klebák Mihály –, de annak a felét sem értettük meg. Körülbelül azt vettük ki, hogy a családi papirosok a nagy ládában vannak, meg miegymás. Az öreg úr az utolsó percig nem hitte, hogy egy nyomorult légycsípés elbánik olyan erős emberrel, mint amilyen ő volt.

Kázmér megfogadta az apai tanácsot. Szaporította, mindig csak szaporította a juhokat a hegyek között. Ha egyik-másik nyájat eladta a lengyelországi vásárokon, vett helyébe kettőt. Azon kívül egész hegyeket vett meg, ahol a nyájai kényelmesen legelhettek. Az ő idejében keletkezett a legenda a nagy ollóról és a tömérdek birkáról. Ősei szokásához híven, mogorva, elzárkózott életet élt. Átutazó vásárosok beszélték, hogy látták néha egy-egy Riminszkyhez hasonló embert idegen, messzi városokban megfordulni, ahol duhaj kedvében verekedett, táncolt, közben pedig marékszámra szórta az aranyat. De meglehet, hogy ez is csak amolyan legenda volt, amilyent messzi földről jött emberek kitalálni szoktak. Riminszky Kázmértól oly távol állott a mulatozás, mint amilyen távol van a fösvény embertől a pazarlás. Még csak kocsit sem tartott. Ha valami útja volt, legtöbbször gyalogszerrel tette meg. A nyájait a hegyek között amúgy gyalogosan kereste fel. Egy nagy görcsös botja volt, téli időben akárhányszor verekedett ezzel a bottal útonálló farkassal. Különben is hatalmas, nagyra termett ember volt. Széles vállain kissé meghajolt nagy, csontos feje, mintha mindig a földre nézne.

– Hátha valaki elveszített előtte egy ezüst húszast – mondogatták a rossznyelvű podoliniak.

Csak annyi bizonyos, hogy törött patkót, tengelyszöget nem hagyott heverni anélkül, hogy fel ne vette volna. Mikor útjaiból néha hazakerült, megelégedetten rakta ki az asztalra a félpatkót, ócska vasdarabokat. Öreg gazdasszonyának, bizonyos özvegy Marczinkánénak, figyelmeztetőleg mondta:

– Rakd el és vigyázz rá, mert én találtam.

Az ördög tudja, miért gyűjtötte a rozsdás patkókat? Lehet, hogy ez csak amolyan babona volt, mint a többi: templomba nem járt, ha kutya szaladt előtte keresztül az úton, megfordult, az öregasszonyokat csak hátulról szerette látni. Rossz kedvében még saját gazdasszonyára, özvegy Marczinkánéra is ráförmedt.

– Fordulj meg, tudod, hogy nem szeretem a boszorkányarcodat látni.

Marczinkáné engedelmeskedett, de nem mulasztotta el felsóhajtani:

– Pedig már megszokhatta volna az úrfi.

Tudniillik Marczinkáné még a megboldogult Riminszky idejében került a házhoz. Az öregnek ugyanis különös szeszélyei voltak. Néha megkívánt egyes eledeleket, és addig nem nyugodott, amíg étvágyát ki nem elégítette. Kövér, puffadt ember volt, és beszéde hevében néha nevetve mondogatta:

– Én már húsz esztendeje nem álmodom mással, mint vég nélküli ebédekkel. Midőn elalszom, elkezdek ebédelni, és még mindig asztalnál ülök, amíg megvirrad. Ezeken az álombéli ebédeken, olyan eledelekkel traktálnak, amelyeket a világ semmiféle szakácsnője nem tud megfőzni. Az éjjel éppen juhhúsos kásával álmodtam. Egy véka aranyat adnék annak, aki nekem olyan juhhúsos kását tudna főzni, amilyet álmomban ettem, amelynek íze még mindig a számban van.

Egy véka arany sok pénz, kevés ember látott annyit egy csomóban; az öreg Riminszky pedig nemhogy megbánta volna az ígértét, hanem sokszor megismételte:

– Egy véka aranyat adnék egy tál kásáért! Én mondom, Riminszky.

Hát a Riminszky mondása nem maradhatott titokban. Elment a híre mindenfelé, ahol az asszonyok főzni tudnak, ahol a juhhúsos kását ismerik. A véka arany izgatta a fantáziákat. Akadtak olyanok is, akik látták a véka aranyat Riminszkynek a szobájában. Oda volt téve az asztal közepére. És azé lészen, aki a legjobb juhhúsos kását főzi.

Nosza, nekifogtak az asszonyok a juhhúsos kásának. Késmárktól Lublóig, de talán még tovább is, az asszonyok egy fél esztendeig nem főztek mást, mint juhhúsos kását. Hátha éppen akkor jön Riminszky vendégségbe, hátha éppen akkor viszi arra az útja? Meg aztán elvitték Riminszkyhez a kását nagy cseréptálakban, és aggódva lesték, hogyan veszi kezébe a kanalat a puffadt, szőrös ember, hogyan veszi a szájába a kását, megforgatja nyelvével, végre rosszkedvűen dünnyögi:

– Eh, ez sem az igazi.

Még a híres Dócziné is megpróbálkozott versenyezni a véka aranyért. A maga korában a leghíresebb főzőasszony volt, akit vittek az ország egyik szélétől a másikig. Ahol valami nagyszabású trakta, lakodalom vagy lagzi volt készülőben, oda elhívták az újhelyi főzőasszonyt. Főzött a Dunántúl, főzött az Alföldön, Erdélyben, mindig szekéren volt és örökké útban. Vagy az is meglehet, hogy boszorkány volt ez a Dócziné, aki egyszerre többfelé főzött. Tehát ő is megpróbálkozott a Riminszky juhhúsos kásájával. A szepesi püspöknél főzött valami traktamentumra, amikor pedig ott elvégezte, nekifogott a kásának.

– Majd megmutatom én Riminszky uramnak – mondta nagy önteltséggel –, olyan kását, mint amilyen az én kásám, még álmában sem evett.

De bizony Riminszky még a Dócziné kásájára se mondott egyebet, mint a többire:

– Ez sem az igazi. Hibázik belőle valaminek az íze...

Dócziné haragosan pakolt. Nem is jött többet még a tájékára sem Podolinnak.

A Dócziné kudarca után a többi asszonyokban is megszeppent a versengési kedv. A macskába, ha már Dócziné se tudta a bizonyos kását megfőzni, akkor már nincs is olyan asszony, aki meg tudná főzni. Pedig hát volt, volt. Aminthogy mindenféle asszony van a világon. Még olyan is akadt, aki a Riminszky juhhúsos kásáját is meg tudta főzni. Ez az asszony pedig senki más nem volt, mint egy Marczinka nevű juhászgazdának a felesége. Marczinka János odakünn volt a juhokkal a hegyek között tavasztól télig. Éppen olyan juhászgazda volt, mint a többi. Öreg se volt, fiatal se volt, a felesége se volt szebb, mint a többi juhászgazdák felesége. Fehér bocskorban, tarka szoknyában, fehér ingvállban járt-kelt a nyáj után. A fenyőfából összetákolt kunyhóban főzte az ebédet a juhászoknak – persze juhhúst, mindennap juhhúst. Egyik nap paprikásan, másik nap tokánynak, harmadik nap kásának. A juhászok sohase panaszkodtak a koszt miatt.

Egyszer, ősz felé, Riminszky uram éppen azon a hegyen tartott vizsgálatot, ahol a Marczinkára bízott nyájak legeltek. Gyalogosan ballagott fölfelé a hegynek a mély fenyves erdőben, dél felé járt az idő, a nagy útban elfáradt, megéhezett. A juhásztanya pedig még messzire volt, Riminszky számítása szerint. Amint ment-mendegélt, a mély hegyi útban, ahol birkanyomon kívül más nyom nem látszott, egyszerre megállott, és szaglászott a levegőben. Majd nagyot nyelt:

– Álmodom, vagy ébren vagyok! – dörmögte. – Az álombéli kásának illatát érzem.

Kifutott a nyála a szája szélén, nekivörösödött, amint sietésre nógatta fáradt lábait.

Egyszerre elmaradt a fenyves erdő, és nagy erdei tisztásra ért. A tisztás szegletén kis juhásztanya állott, ahonnan kékes füst kanyargott a tiszta levegőbe. A kis tanya felől sodorta a szél a remek illatot a Riminszky orrába. Marczinkáné főzte ott a juhászok ebédjét.

Riminszky a földre dobta a kalapját.

– Adj ennem – szólt az asszonyhoz.

Az asszony szó nélkül engedelmeskedett a gazda parancsának. Riminszky pedig nekiült a kásának és evett, evett, amíg mozdulni tudott. Akkor felemelte a szemét, és az asszony rózsás arcába nézett.

– Mit csinálnál, ha egy véka aranyad volna? – kérdezte megfontolva.

A juhászné vállat vont. Majd szakadozott bocskorára esett a tekintete.

– Egy pár új bocskort vennék magamnak...

– Elég! – kiáltott Riminszky nagylelkűen. – Egy szekérderék bocskort küldök neked. Elhordhatod életed végéig.

Persze, a szekérderék bocskorból, amire Riminszky elküldte a juhásztanyára, nem lett több mint hat pár. De hát hat pár bocskor is nagy ár egy tál kásáért. Főzte is Marczinkáné a kását, valahányszor csak gondolta, hogy Riminszkyt útja a juhásztanyára viszi. Riminszky pedig valahányszor jött, jóllakott és mindig hat pár új bocskort küldött a juhásznénak. Szaporodtak a bocskorok, messzi vidéken nem volt gazdagabb, boldogabb asszony a juhásznénál. Persze, ő nem tudta odafönn, a hegyek között, hogy Riminszky uram egy véka aranyat takarított meg a bocskorokkal...

Azon az őszön az történt, hogy hamarább hullott le a hó a hegyek között, mint várták. És hamarább jöttek elő a farkasok is a hegyek közül. Marczinka Jánost egy holdvilágos éjjelen meglepték a farkasok, és a derék, szép szál emberből nem maradt meg más, mint a tüszője. Azt nem bírták megenni a bestiák. Riminszky uram, amikor ennek hírét vette, nyomban üzent az asszonyért. Legyen ezentúl az ő gazdasszonya. Marczinkáné vállalta a hivatalt, és még sokáig főzte a híres kását az ő gazdájának. A bocskorok mindig kijártak. Marczinkánénak annyi bocskora volt az idők folyamán, hogy már nem is tudott velük mit csinálni. Ha hébe-korba meglátogatta valamelyik atyafia, nyomban bocskort ajándékozott neki. Tellett, volt elég a kamrában. Még öregasszony korában is mindig ugyanazokat a bocskorokat hordta, amelyeket a megboldogult Riminszky ajándékozott neki. Mindig fehér volt a bocskora, új volt a bocskorszíja, pedig már olyan öreg volt, hogy talán egy foga sem volt. Talán éppen azért nem szeretett Riminszky az arcába nézni, ha rossz kedve volt. Talán az apja jutott az eszébe az új bocskorokkal, vagy talán, ki tudja, miért haragudott meg néha a vénasszonyokra? Néha napokig nem akarta látni, igaz, mást sem engedett olyankor a közelébe. Bezárkózott a szobájába, és járt fel-alá, szünet nélkül, pihenés nélkül, mintha az ördög kergetné. Megvirradt, besötétedett, újra éjszaka lett; a rosszkedvű Riminszky szünet nélkül járt az emeleten. A vén ház korhadt padlózata recsegett, ropogott nehéz lépései alatt. Ezekről a végtelen sétákról tartotta a podolini közvélemény azt, hogy Riminszkyt ilyenkor látogatja meg a gonosz szellem. Gyötri, kínozza, marcangolja: Isten tudja, micsoda nagy bűn terheli a Riminszky Kázmér lelkét!... Míg aztán néhány nap múlva újra látták Riminszkyt leszegett fejjel, még komorabban, mint azelőtt, görcsös botjával a hegyek közé menni. A kucsmáját a fülére húzta; közben nem nézett senkire.

Második fejezet
GALAMB A VARJÚFÉSZEKBEN

Ebben az időben történt, hogy Toporcon meghalt egy öreg tót asszony, bizonyos Prihoda Mária. Az öreg tót asszonyoknak az a sorsuk, hogy meghaljanak és bizonyos, hogy Prihoda Mária sem gondolta azt, hogy örök életű lészen a földön. Nevezetes az ő halálában csupán az, hogy olyan kemény téli idő volt, hogy a sírásók fejszével ásták meg a sírt a hegyoldali kis temetőben.

– Prihodáné is rosszkor halt meg – mondogatták. – Az első éjszaka csonttá fagy, amit idekünn tölt a temetőben.

De hát Prihodáné már nemigen törődött az ilyen csekélységgel. Az ő jámbor, egyszerű lelke bizonyosan ott járt már akkor, ahol köntöst sem kell viselni, még sincs hideg, se meleg. Ahol nincsen nyomorúság, csak örökös gazdagság. S ha visszanézett a magasságból erre az elhagyott csillagra, bizonyosan megakadt a szeme ott a toporci temető akácfái között egy új síron, amelyre egy didergő, vékonyka növendékleány sírva borult. S ha fájt valami ebben a percben az eltávozott lelkének, csupán az fájhatott, hogy azt a leánykát nem vihette magával oda a másik országba.

Prihoda Anna olyan árván maradt, mint az ujjam, amilyen árván csak egy kis tót leányka maradhat egy rongyos tót falucskában tél közepén. Az apjáról csak annyit tudott, hogy elment már ötödik esztendeje valahová Amerikába. Azóta nem érkezett róla semmi hír. Beleveszett valami bányába, vagy másképpen szólították el a világból, bizony azt nemigen lehetett sohasem megtudni. Korinszki, a falubeli vén kovács, aki háromszor is megjárta Amerikát, néha, ha éppen nem volt részeg, megsimogatta a Prihoda Anna rózsaszínű arcát:

– Te, Ancsurka, te! Te még valamikor aranycipőben fogsz járni, négy lovon és inasokkal. Mert sokat hallottam én már olyan szegény tótokról, akik milliomosok lettek odakünn. Hátha éppen a te apádat is ama szegény tótok közül választotta az Úristen?

Prihoda Anna értelmes leányka volt. (A toporci tanító, Kusnya György sokszor emlegette, hogy Ancsurkának több esze van, mint három öreg tótnak együttvéve. Ezt pedig onnan merítette Kusnya uram, hogy Ancsurka egyszeri látásra megismert minden nyomtatott betűt, azonkívül ő volt az, aki legszebben énekelt a templomban.)

A világot járt kovács beszédére így felelt Ancsurka:

– Nem lehet az, hogy az én édesapám éljen. Nostyek Péter, Szalan György meg Jánoska, akik egyszerre indultak vele Amerikába, annyi dollárt küldtek haza, hogy tehénkét vásároltak az itthon maradottak. Az én édesapám pedig egy dollárt sem küldött.

Korinszki a fejét csóválta:

– Lehet, lehetséges... De én ismerem azt a ravasz Prihodát. Furfangos, ármányos ember volt egész életében. Egyszerre akar hazatoppanni, egyszerre akarja az ő feleségét meg Ancsurkáját gazdaggá tenni. De az is lehet, hogy egyszer csak elküldi a hajójegyet. Azzal, hogy menjetek utána...

– A hajójegyet – rebegte Ancsurka, és boldogan sietett haza az anyjához.

Így csurrant, cseppent néha valami kis vigasztalás az elhagyottak közé, ha a világot járt Korinszki nem volt éppen részeg. De az esztendők múltak, muladoztak, odakintről még mindig nem jött a várva várt hajójegy, a kovács is többet volt részeg, mint józan s így történhetett, hogy a szegény Prihodáné megunta várni a szegény tótocskából lett gazdag tótot. Megcsókolta Ancsurkát:

– Majd talán te látni fogod még azokat a dollárokat, gyöngyöm. Addig is vigyázz magadra, sohase felejtkezzél meg a jó Istenről. Ha pedig el találna szakadni a bocskorod, menj Podolinba öreg nénikédhez, Marczinkánéhoz. Neki még mindig akad egy pár új bocskora valahol a padláson, ha takarékosan bánt vele.

Körülbelül ezek voltak a Prihodáné utolsó szavai. Ancsurka a temetés után egy-két napig meghúzódott a szomszédoknál. Sírdogált, melengette fázós kezeit a fenyőfa lángjainál, amíg valaki azt a tanácsot adta neki, hogy legjobb lesz, ha elmegyen szolgálatot keresni. Maholnap tizenöt esztendős, kifejlett, erős leányzó, aki gyerekkora óta szakadatlan munkában van. Elbírja tehát a dolgot. Ancsurka azt gondolta magában, hogy bizony ez lesz a legjobb, amit tehet. Egy piros abroszba kötötte a holmicskáját, még azt is, ami az édesanyja után maradt reá. A batyut a nyakába kerítette, aztán otthagyta a falut. Amikor a falusi dűlőútról a nagy országútra ért, ott találta a feszületet az út szélén, rajta a megfeszített Krisztussal. Ugyan kihez fordulhatott volna máshoz tanácsért, amikor ilyen nagy út előtt állott? Leoldozta a batyut a nyakából, odatérdepelt a hóra a feszület elé. A feszületen vastagon feküdt a hó, és a nagy hidegben dideregni látszottak a megfeszített mezítelen tagjai. Valami jólelkű vándorlegény ugyan egy rongyos, színehagyott kendőt felakasztott a feszületre, de hát mit ér egy csöpp rongyos kendőcske a csontig járó hidegségben? A megfeszített szemei behunyvák, pedig Ancsurka forró fohászkodásában mindig csak azt nézte, vajon nem pillant-e reá csak egyetlen egyszer is az elhagyott szegények régi pártfogója? Károgó varjúcsapat szállt fel a közeli mezőkön, sebes vágtatva suhant el egy csörgő szán Ancsurka mellett.

– Hó! – kiáltott az, aki a szánt hajtotta, egy vidrakucsmás, nagybundás úr, akinek a bajusza fehér volt a zúzmarától, vagy talán az időtől. A csengős lovak párologva állottak meg, a fehérbajuszú úr hátrafordult:

– Mit csinálsz ott, te leány? – kiáltotta rekedt hangon. – Megfagysz ott a hóban! Hová igyekszel?

Ancsurka fölemelkedett térdeiről. A Megfeszített még mindig nem nyitotta rá a szemét. Ancsurka tehát a földre nézett, és megpillantotta ott saját ványadt, ócska bocskorait.

– Felelj már – türelmetlenkedett a szánkós. – Hová igyekszel?

– Podolinba, uram – szólt Prihoda Anna.

– Akkor egy úton megyünk – kiáltott a fehér bajuszú úriember. – No ülj föl íziben, ide hátra, János segítsd a kis leány batyuját.

A cifra urasági kocsis leugrott a bakról, felsegítette Ancsurkát meg a butyrát a hátulsó ülésbe. Ancsurka persze nagyon szégyenkezett, alig merte fölemelni a szemét. A fehérbajuszú úr nem sokat törődött vele. Csettintett a nyelvével, aztán hajrá, megindultak a remek lovak a könnyű szánnal. Csak úgy porzott a hó a nyomukba.

Ancsurka észre sem vette, egyszerre csak a podolini kapun nyargalt be a szán. (A kapukat ebben az időben már leemelték sarkaikról, de a várfalak még megvoltak.)

– Szállj le, kis lány, Isten áldjon – szólt a fehér bajuszú úr, egy pillanatra megállítva a vágtató fogatot. Ancsurka leszállott, a szán már tovább iramodott, és csakhamar el is tűnt a piac túlsó oldalán, amerre az országút kifelé visz a városból.

Ancsurka hamarosan megtalálta azt a házat, amelyiket keresett. Sokat hallott az anyjától mesélni a sárga házról és a benne lakó uraságról. A boldogult Prihodáné nagyban tartotta az atyafiságot Marczinkánéval, sűrűn meglátogatta, már csak az új bocskorok miatt is. Egy darabig tanácstalanul állott a kapu alatt, amely kovácsolt vasból való eresztékeivel, hatalmas zárjával némán és sötéten állott előtte. Egypárszor megpróbálta a kilincset megnyomni, de mivel a kapu csak sehogy sem akart kinyílni, kénytelen volt nagy fohászkodások között ahhoz a karikához nyúlni, amely egy rézoroszlánfő szájából lógott ki. Meghúzta a karikát, és odabenn a kapuboltban visszhangzó, mély kondulás hallatszott. A kondulás még jobban megijesztette Prihoda Annát, ijedten lapult a falhoz.

Odabévülről a kapu alatt csoszogó lépések hallatszottak. Zörrent a kulcs a zárban, és a kapu kinyílott Prihoda Anna előtt.

A félhomályos kapualjban egy emberforma törpe állott, aki bozontos szemöldöke alól éles pillantást vetett a leánykára. Nagyszakállú, igen nagy orrú, báránybőrsipkás öreg legény volt a kapunyitó. Ancsurka szorongva nézett a törpére.

– Mit akarsz? – kérdezte az mérgesen. Ancsurka megigazította a fejkendőjét, és halkan mondta:

– Öreg nénikémhez jöttem.

A törpe Ancsurka bocskorára pillantott.

– Mindjárt észrevehettem volna, hogy mi járatban vagy. Bizony, e bocskorok már enni kérnek. No, lépj be, te kis bogár.

Megcsippentette az Ancsurka hidegtől kipirult arcát. A leányka belépett a sötét kapualjba, a törpe megfordította a kulcsot a zárban, aztán megfogta a leányka kezét.

– No, ne félj, én nem harapok... Nem vagyunk ám mi olyan harapósak, mint ahogyan a világ hiszi. Én, és a gazdám, nemes Riminszky úr nem szeretjük a lármát, kiabálást, verekedést. Csak ennyi az egész, te kis bogár. Erre fordulj, a konyha felé.

A konyhaajtó előtt hirtelen eszébe jutott valami.

– Megállj csak. Még azt se tudom, hogy ki vagy, mi vagy, honnan jössz. Ha véletlenül eszébe jut a gazdámnak megkérdezni, hogy: mondd csak öreg Mik, ki csöngetett máma? Mit feleljen erre az öreg Mik, mikor még a nevedet se tudja? Nálunk nemigen szoktak csöngetni, mert mi nem szeretjük a lármát, se én, se gazdám, nemes Riminszky úr.

A törpe bőbeszédűsége talán sohasem ért volna határt, ha ebben a percben ki nem nyílik a konyha ajtaja, és Marczinkáné meg nem jelenik. Nagyot kiáltott, mert kicsinyt nagyot hallott már az öreg asszony.

– Te voltál az, Ancsurka? A jó Istenke áldjon meg. Milyen hideg van! Be régen nem láttalak. Jöhettél volna már hamarább, rongyos a bocskorod.

Az öreg Mik, a leányka mellett állva, a fejével biccentett minden mondatnál, aztán maga is megszólalt nagy szemrehányással:

– Hát miért is nem jöttél már, Ancsurka? A macska vigye el a dolgod, rongyos bocskorban nem lehet járni télen.

Ebben a percben az emeletről egy kemény férfihang szólalt meg:

– Öreg Mik.

A vén szolga ijedten fordította a fejét a hang irányába.

– Jövök, jövök – kiáltotta és rövid, görbe lábszáraival fürgén iramodott fel a kőlépcsőn.

Az egyik emeleti ablakban egy pillanatig még látható volt a Riminszky feje. Ancsurka a kendője alól félszemmel az emeletre pislogott. Azon a kemény, zordon arcon mintegy másodpercig valami kíváncsiság tükröződött vissza a kis paraszt leány láttára. Aztán sietve bezáródott a színesüvegű ablak. Marczinkáné betuszkolta Annát a konyhába. Süketek szokása szerint igen hangosan beszélt:

– Ülj le itt, és melegedj… – Tedd le a bocskort, mindjárt hozok újat. Megállj csak! Van egy nagyon szép kis bocskorom. Olyanféle lehet, amilyenben a lublói Mária járhatott akkor, amikor ezen a tájon lakott,

Megsimogatta a leányka arcát.

– Olyan vagy, mint a Mária... Az anyád tán Lublón járt akkoriban, amikor te a világra jöttél. Lehet, lehet. Másképpen hogyan is hasonlítanál te ahhoz a Máriához?

Ancsurka csak ekkor jutott szóhoz:

– Az anyám meghalt, néni, már el is temettük.

Marczinkáné egy pillanatig a leány száján felejtette a tekintetét, mintha nem értette volna meg annak a szájnak a mozgásából az Ancsurka szavait:

– Meghalt – ismételte hangosan.

Az öreg Marczinkáné erre sírva fakadt. Sírt, sírdogált, talán nem is annyira a haláleset miatt, csupán azért, mert egyszer megint kedvére kisírhatja magát.

– Istenem – sóhajtotta –, ebben a nagy hóban olyan keveset tud az ember a világ folyásáról! Bizony, már azt is elfelejtettem, hogy Toporc a világon van. Mik se igen jár ki a kapun. Fél a nagy hótól. Az ilyen öreg embernek legjobb is már odahaza ülni. No, de hozom a bocskort.

Ancsurka azalatt fölmelegítette dermedt tagjait a kályha lobogó rőzselángjánál. Volt fa elegendő a Riminszky udvarán. Olyan hatalmas rakásokban állott ott a tüzelőfa, hogy tán még a király udvarán se volt nagyobb rakás. Persze, tellett bőven az erdőkből. Riminszky jókedvében a vármegyét befűthette volna, akkor is maradt volna elég fa az erdeiben. De Riminszkynek nem volt olyan jókedve sohasem.

Ancsurka félénken nézegetett a konyha ablakán át abba a világba, amit az ódon ház udvarán láthatott. Vasrácsos ablakok a falakon, gyermekfejnagyságú lakatok lógtak mindenfelé. Az udvar sarkában egy óriási batár, amelynek deszkáját szürkére mosta az idő. A vasrészeket megette a rozsda, a szíjak, bőrök elrongyolódtak. Ki tudja, mikor jártak ezen a batáron utoljára a Riminszkyek, talán még hercegkorukban? (Azóta gyalog járnak a Riminszkyek, pedig talán inkább tellenék kocsira, mint hercegségükben!)