ELSŐ RÉSZ

IMRE KÜZDELMEI

A SOMOGYI CSATA

Csizmás lábak dobogtak az udvaron. Mak nádor felriadott. Nem tudta, mennyi idő lehet, úgy hitte, elmúlott már éjnek fele. Odakünn sötét volt, ennyit látott, amint az ablak felé pillantott. Kilépett ágyából, tapogatva kereste nadrágját, csizmáját. Mégis a mentét találta csak meg, ott lógott egy széken.

A léptek akkor már a folyosón közeledtek. Nagyon is határozott léptek voltak, nem lehettek kétségei, hogy érte jönnek. Ha történik valami, beküldik egy bizalmi emberét, hogy ébressze fel a király helyettesét, a nádor urat. De most valami baljós érzés azt súgta neki, nagyobb a baj.

Aztán felpattant az ajtó. A fáklyák vörös fénye beözönlött a szobába, egyszerre látta már, hol van a nadrágja, csizmája. Katonák jöttek, ahogy sejtette. Egy hadnagy a királyi palotából, akit csak látásból ismert, a nevét nem tudta. Négyen besorakoztak, és mellette álltak meg, fenyegetően:

– Nádor úr, király urunk parancsára tömlöcbe kell zárnunk téged.

Mak megsemmisült. Alig ismerte fel saját hangját, olyan vékony és félénk volt, amikor megkérdezte:

– Mivel vádol engem őfelsége?

– Elárultad a Hont, lázadókhoz csatlakoztál.

Behunyta a szemét. Már tudta, mi történhetett. A hadnagy közelről nézett a szemébe, és csak annyit mondott:

– Őfelsége maga találta meg leveleidet, és a lázadó Endrének adott pénzedet Boleszló püspök kincstárában.

Ennyi már bőven elég volt. Talán sok is. Mak tétován nyúlt a nadrágjáért. Hogy lehetett Endre ilyen elővigyázatlan? Együtt tartotta az összeesküvők leveleit és a pénzüket? Szótlanul öltözött. Az érte jött katonák ugyan nem vonták ki kardjukat, de a nádor – ha ugyan még ő a nádor? – tudta, parancsuk van, hogy ha ellent állna, vagy szökni merészelne, vagy csak fegyverért kapna, ezek bizony azonnal lekaszabolják… Mégsem sietett. Felvette összes ruhadarabját, aztán még egy pillantást vetett a szobájára, mint aki sejti, hogy nem egyhamar látja viszont. Ha egyáltalán…

A folyosón is várták vagy hatan, még büszke is lehetett volna, hogy ennyi embert küldtek ellene, miközben néki kardja sincsen. De csak mozdulatlan orcával ment kifelé a katonák gyűrűjében. És már előre megborzongott, milyen hűvös, sőt fájóan hideg lesz az esztergomi vár föld alatti tömlöcében.

Egymás után jöttek a futárok. A tavasz itt fent a Honban még el sem kezdődött, de lám, odalent délen Endre már mozgolódott.

– Domokos püspök úr izeni, hogy az egyházi birtokokat megtámadta Endre herceg. Bizonyára azért, mert a püspök úr töretlenül áll felséged mellett.

– Most meg híre jött, jó uram, hogy a zágrábi püspökségnek egész vidékeit felégette a herceg, pusztítja minden földjét és népét.

– A herceg úr azt izente felségednek, hogy nem marad ott egyetlen ház sem, mit ne rombolna le, merthogy Domokos püspök úr olyannyira támogatja felségedet.

Aztán már itt is beállott a tavasz, amikor megjött az utolsó futár, ki riasztó hírt hozott:

– Endre úr seregével átkelt a Dráván, és jő bizony felfelé, Fejérvár irányába.

Imre tudta, mit akar, mi a célja. Fejérvár… Csak nem ott tenné fejére a koronát? Mindenesetre elküldött egy erős csapatot megbízható emberekkel, hogy a koronát hozzák el Esztergomba. Amennyire ismerte a főpapokat, nem voltak kétségei, hogy a kalocsai vagy a bosszútól lihegő váci püspök nagyon szívesen feltenné a koronát Endre fejére…

Ezt hát megakadályozta. De már nem maradt sok ideje. Futár vágtatott el az összes vármegyébe, kivéve a délieket, hiszen ott már Endre az úr. Ahogy nézte a gyűlő hadakat, úgy keseredett el: milyen kevesen vannak!

De nem akarta Endrét beljebb engedni Magyarhonba, hát amint összegyűlt ezer vagy kétszer ezer katonája, máris indította őket hadnagyaikkal: táborozzanak le a nagy tótól délre, és várják parancsolatját!

Bevárta az északról és keletről érkező vármegyei csapatokat is. Kis megyéktől talán ha száz lovas katona jött, és fegyveres gyalogkatonák is csak annyian, a nagyobb vármegyékből kétszázan, háromszázan. De amikor végül is tavaszidő végén elindult dél felé, még mindig úgy érezte, túl kevés katonája van.

De gyorsan haladt a had, útközben csatlakoztak hozzá a nyugati vármegyékből érkezett csapatok. Kelet felől kerülték meg a Balatont. Közben jelentették neki, hogy Endre már vagy tíz napja várakozik a déli parttól nem messze. Lehet, ő is arra vár, hogy dalmát és horvát csapatokkal növelje erejét? Ez jó jel volt, mert Imre már tudta: Endre sem olyan erős, mint szeretné elhitetni a bátyjával. A hír erősítette az önbizalmát.

Végre az előőrsök jelentették, hogy közelednek Endre táborhelyéhez. Már délután volt, amikor fellovagolva egy kis dombra, Imre a saját szemével láthatta a távolban csillogó kopjahegyeket, sátrakat, és az ide-oda járkáló őrszemeket. Imre arra gondolt, túl kevesen vannak ahhoz, hogy átkaroló hadmozdulatokat tegyen, hiszen, ha csak az egyik irányban küldene ki csapatot, az ellenfél is meglátná, milyen kevesen maradnak középen, a főseregnél. Hát inkább nem kísérletezett ezzel. Közben jelentették neki, hogy néhány kisebb vármegyei csapat még úton van, jobbnak látta hát azokat is bevárni. Mindenesetre közel vonult az öccséhez, és letáborozott.

– Mi a neve e falunak? – kérdezte másnap reggel, mert látta, hogy a közelben, a ritkás erdőben félig földbe süppedt házak között emberek mozognak. Ijedős népség lehetett, kik már az első sereg oly közeli táborozásától is rettegtek, most meg látták a másik hadat, hát úgy érezhették magukat, mint akiket bekerítettek.

– A Somogy vármegyei Rád az, felség – így szólt Tiborc hadnagy, legjobb hadvezére.

De ott voltak a többi hadnagyok is. Imre mindet ismerte esztendők óta. Hűségükben nem kételkedett. Bár amióta télvíz idején lefogatta Mak nádort, már nem tudott feltétel nélkül megbízni senkiben. Ám Tiborc és a hadnagyok mellette állottak, és remélte, hogy soha nem lennének képesek árulásra. Végignézett rajtuk. Csupa becsületes tekintet, nincs oka kételkedni a hűségükben.

– Hányan lehetnek? – kérdezte, és csak a fejével intett nyugat felé. Oda, ahol Endre táborozott.

Mióta ellene lázadt az öccse, nem mondta ki a nevét. Tudta, hogy ez nevetséges, hogy ezzel „bünteti”, amiről Endre talán nem is tud, és ha tud is, csak nevet az egészen. Mindig is hányaveti volt, soha nem gondolkodott el semmin – emlékezett gyermekkorukra bosszúsan.

Fülöp hadnagy válaszolt. Magas volt, karcsú, kicsiny bajuszát nem is pödörhette, oly rövidre vágatta. Imre hallotta, hogy Fülöp nagy becsben áll a fehérnépeknél, nem egy nőszemély vetélkedik érte az esztergomi várban.

– A fürkészők, kiknek van szemük az ilyesmihez, ötször ezerre teszik a számukat.

– Csak? – örült meg Imre, de Tiborc lehűtötte:

– Mi sem vagyunk többen, felség.

Ez kijózanította. Hát igen, sok vármegyéből alig százan jöttek csupán, annak is nagyobb része gyalogkatona, kiknek nincsen gyakorlatuk a hadakozásban. A legtöbbjük életében először fog küzdeni egy csatatéren. És mi lesz, ha inukba száll a bátorságuk és megfutamodnak? A legrosszabb gondolat volt, mi eszébe juthatott: ha a katonái menekülőre fogják, neki is azt kell tennie! Ha élni akar, nem marad számára más, mint szégyenszemre megfutni a csatatérről, és visszamenekülni Esztergomba. És Endre…? Tovább vonul diadalmasan Fejérvárra, talán már véle is vannak a főpapok, kik megtartják a koronázási misét. De ha fordítva lesz?

Rekedten kérdezte:

– Ő mihez kezd, ha elveszíti a csatát?

Tiborc és Fülöp tanácstalanul összenéztek. Micsoda kérdés ez? Nem Endre fejével gondolkodnak, hát honnan is tudnák? Egy harmadik hadnagya, Előd szólott. Kis termetű, de igen vitéz ember hírében állott, ki még Béla király idején lett katona, és megérdemelten haladt felfelé a ranglétrán. Fekete szemét a királyra vetette:

– Csak két útja van Endrének. Vagy visszasiet Dalmáciába, ahol még összeszedhet egy kisebb hadat, vagy Ausztriába menekül. Hol is ama stájer és osztrák herceg, Lipót-Leopold, e néven már a hatodik uralkodik, és aki Endrének rokona és szövetségese.

Tiborc a fejét ingatta. Még azt sem tudják, mikor lesz a csata, és már a csatavesztes ellenfél menekülésének útvonaláról beszélnek. Nem korai ez egy kicsit? De nem szólt. A seregben töltött esztendők alatt megtanulta, hogy különösen a király jelenlétében az ilyesmit le kell nyelni. Ha Imre azt akarja tudni, merre menekülhet az öccse, hát mondtak neki kettőt is.

Imre megfordult, és az ellenséges tábort figyelte. Messze volt nagyon, és néha porfelhő lengte körül. Halvány emlékek úsztak az elméjébe. Egyszer, amikor még gyermekek voltak, egy tábortűznél öreg katonák meséltek hadi kalandjaikról. Ez valahol orosz földön, Halicsban történhetett… Egy fejedelem úgy akarta a csata előtt a seregét nagyobbnak mutatni, hogy kétszer ötven lovast nyeregbe ültetett, és fel-alá járatta őket a tábor szélén. Vágtattak ide, ügettek amoda, és így az ellenség messziről csak annyit látott, hogy folyamatos mozgás van ott. És mivel a gyarló emberi tekintet könnyen becsapható, hát a figyelő azt hiszi, sokkal több az ellen, mint gondolná. Akkor ama tábortűznél bizonyosan ott ült Endre is, ő is végighallgatta a katona történetét.

Jóleső elégedettség terjedt szét benne. Nincsenek sokan, sőt, kevesen vannak! Kevesebben, mint amennyit Endre szeretett volna összeszedni, ezért van szüksége efféle fortélyokra. Hirtelen megszületett benne az elhatározás:

– Holnap reggel támadunk.

…Éjszaka egyszer felébredt. Kényelmetlen volt a fekhelye, afféle tábori alkalmatosság, farkasbőrök a királyi sátor közepén, a fűre dobva. Úgy érezte, bogarak másznak rajta, pedig talán a bőre zsibongott. Egy táborban soha nincs csend, még az éjszaka közepén is hallani olykor lónyerítést, katonák köhögését, tűz ropogását. Az őrök járkálnak ide és oda, szabályosak a lépteik, nem ülhetnek le, nehogy elaludjanak.

Imre király ott feküdt a sötétben, egyedül. Konstanciára gondolt, aki hamarosan megszüli a fiát. Annyira biztos volt benne, hogy asszonya méhében fiú növekszik!

Aztán ismét elaludt, de hajnalban már talpon volt. Keleten rózsaszínű fények festették az eget, és az éjszaka még csak szülte a reggelt, amikor Imre már kijött sátrából. Este hoztak neki egy dézsa vizet, most azt locsolta az orcájába. Megigazította a mentéjét, ami alig takarta el drága napnyugati fodros ingét, ennek fehérsége szinte világított a gyér fényben.

– Készülődjetek – csak ennyit mondott. Tudta, előbb harapnak valamit a katonák, tegnap estéről hagyott maradékot, hidegen. Kinek van némi bora, azt issza, ad belőle a társainak is. A tizedesek rohangáltak, minden emberük fegyverét megszemlélték, olyan is akadt, aki még a csizmát, mentét is szemügyre vette.

– Aki nem elég csinos, az nem halhat meg? – kérdezte valaki, de nevetés helyett rápisszegtek:

– Csata előtt nem tréfálunk a halállal!

A hadnagyok csöndre intették a bajtársakat. A lovakat rendesen megitatták a közeli patakban, amelynek szintje az ötezredik ló után már felére apadt. Ittak az emberek is, lassan összerendeződtek a tizedek, majd a századok. Imre igyekezett mindenütt ott lenni, de nem szólt bele a készülődésbe, az a tisztek dolga. A fürkészek jelentették, hogy Endre táborában is ugyanolyan mozgás tapasztalható. „Az ő fürkészei meg most jelentik neki, hogy mi a csatára készülünk”, gondolta Imre, és előbbre lovagolt. Fülöp hadnagy is beszélt az egyik fürkésszel, majd Imre után lovagolt:

– Felség, a Balaton felé mocsarak vannak. Ilyenkor nyáridőn nem nagyon látszik, de ha oda szorítjuk be a herceg hadát, akkor bizony sokan ott maradnak az iszapban, sárban.

– Köszönöm, hogy szóltál. Tiborc hadnagy! Jer közelebb… – És elmondta a tervét.

Közben egy kis domb takarásában a századok egymás után felsorakoztak. A lovak türelmetlenül dobogtak patáikkal, az elkésettek futva szedték össze felszerelésüket, és siettek az utolsó század után. Végre együtt állott a sereg. A nap akkor kelt fel.

Akkor már a hadnagyok is látták, miért kell együtt indulniuk a felkelő nappal. A láthatár szélén megjelenő tüzes gömb fénye elvakítja az ellent, amely keletről kénytelen várni az ellenséges hadat. Fülöp elismerően bólintott, csak úgy, magának. Imre fellovagolt a dombra, és kivont karddal mutatott napnyugat felé:

– Törvényes királyotokért… előre!

És megindultak.

Endre csapatai még nem állottak fel, de már fele katonája készülődött. Most, meghallván a rohamot, ezek a katonák mind nyeregbe ugrottak. A gyalogok felpattantak ültükből, vezényszavak hangoztak, és megszólalt egy kürt is. Abban a másik táborban őrült futkosás keletkezett. Talán nem jutott már elég víz a patakból, sok ló és gazdája szomjas maradt? A századok kapkodva álltak össze. Ezenközben Imre serege már közeledett.

Leérve a dombok közül Fülöp maradt középen három századdal, balra tőle Tiborc, jobbra két másik hadnagy. És hátul még két század, ezek feladata lesz az eléjük kerülő ellenséget felnyomni északra, a Balaton felé. Ha igaz a hír a mocsárról, talán bele tudják nyomni Endre seregének egy részét.

– Előre, katonák!

– Rá-rá-rááá!

– Hajrá, magyarok!

„Talán odaát ők is ezt kiáltják?” – kérdezte magától a király, de választ nem adhatott. Patadobogás töltötte be a léget, mindenki érezte, ahogy reng a föld a lába alatt.

Som a szemével kereste a herceget. Meg is pillantotta Endrét, aki az utolsó század nyomán nyargalt, de irama egyre lassult. Som úr ezt meg tudta érteni: nem a hadvezérek dolga fegyveresek közé keveredve harcolni, ahol akár egy jól célzott nyílvessző, vagy egy kardnak éle is ledöntheti lováról. Így hát Som, aki eddig a déli századokat vezényelte, most maga is a Balaton felé húzódott.

Az ő századaiban dalmát és horvát katonák küzdöttek, de az értő szem rögtön látta, hogy hiányzik belőlük a lelkesedés. Bár a herceg úr jól megfizette a zsoldosokat, és győzelem esetére nagy jutalmat is ígért nekik, azonfelül az ide vezető úton minden falunál szabadrablást engedélyezett. „Azért ezek mégsem magyar katonák”, futott át a gondolat Som fején. Miközben ott, elöl már összecsaptak az első felvonuló századok, és félelmetes üvöltés és rengés töltötte be a levegőt, utolérte Endrét:

– Hercegem, ne menj tovább a Balaton felé. Azt hallottam, amott elég mocsaras a föld, könnyen beleveszhetsz magad is.

Akkor újabb patadübörgést hallottak. Dél felől vagy háromszáz lovas kanyarodott elő, és máris érezhetően nyomta a horvát zsoldosokat. Két magyar úr is volt a herceg mellett. Az egyik elnézett a tábor felé, és odakiáltotta Endrének:

– Ott jő Imre király, a bátyád!

Néhány testőr maradt ott, alig láttak valamit, mert a nap a szemükbe tűzött. Éppen a föld magasságában ontotta szemet bántó sugarait. Akik keletre néztek, sohasem tudhatták, hogy a valót látják-e vagy valami mást. A rettenetes dübörgés erősödött. Most már jól látták, hogy északról is jön egy csapat! Királyi kopjások voltak, kis háromszög alakú vörös-ezüst csíkos zászlókkal… Ezek bizony Imre katonái!

Endre maga felé rántotta lova kantárszíját, az állat kis híján felágaskodott, úgy fékezte lendületét. Mielőtt a kopjások odaértek volna, Som nyomában a kis csapat megfordult és nyugat felé vágtatott. Endre egyik hadnagya egy századdal közéjük vágott, a kopjások már velük foglalkoztak – talán nem is tudták meg, hogy Endrét szalasztották el.

Ezenközben Imre másik terve is bevált. A reggeli, felkelő nappal szemben csatára kényszerített ellenség több századát sikerült betolni a mocsárba, és nagyon sokan odavesztek. Imre katonái fegyelmezetten harcoltak, nem hagytak állva egyetlen ellenfelet sem.

Endre csak később látta be, hogy ezt a küzdelmet elvesztette. Imrének sem volt több katonája, mint neki, de azok jobbak voltak. A gyalogos íjasok rendíthetetlenül mentek előre, kezükből ontották a halált, az ő idegen zsoldosai pedig egy idő után már nem akartak meghalni a semmiért.

És abban a pillanatban, amikor ezt belátták, már el is dőlt a csata. A dalmát zsoldosok egy része hazafelé futott, még a táborukat is odahagyták, csak mielőbb eltűnhessenek a környékről. A mocsárba szorultakat, kik onnan kijőni már nem tudtak, messzebbről halálra nyilazták. Még nem volt a nap a delelőn, amikor Endre már megfutott a csatatérről – napnyugat felé.

Imre katonái csak egy délutánt pihentek. Összeszedték a foglyokat, és rangjuk szerint, aki fontosnak bizonyult, azt biztos őrizet alatt küldték Esztergomba, hogy majd a családja kiváltja. A nagyon szegény katonákat, akikért váltságdíjra nem számíthattak, eladták rabszolgának az Imre-párti uraknak. Akadtak sebesültek, kik még azon az éjszakán elvéreztek…

Másnap reggel Imre kiadta a parancsot:

– A sereg azonnal induljon a szökevény nyomába! Talán nem érjük utol, de tudjuk, hová igyekszik. Márpedig esküszöm, hogy felégetem Stájerországot, és Ausztria határvidékét sem kímélem, ha ama Lipót nem adja ki az öcsémet.

A sirályok felvágódtak a levegőbe, majd tettek egy kört a Duna fölött. Néhány társuk még leült a parti kövekre, úgy figyelték a vizet. Egy nagy uszadék fát sodort a folyó. Ki tudja, hol mosta ki a partból, vagy miféle vihar döntötte bele. Vagy a Duna áradt ki gáttalan partjai között és visszahúzódva hozta magával. Az egyik sirály valamit felfedezhetett a felmeredő, immár lombtalan, tar ágak között, és lecsapott. Rikoltására felfigyeltek a többiek is. Az ágak közé szorulhatott valami dög, madár vagy hal. Amint a felfedező elkezdte csipegetni a zsákmányt, már jöttek is a többiek, lassan lebegve szálltak az ingatag roncsra, hogy ők is odaférjenek a váratlan étekhez. A barna fejű, fehér sirályoktól megrakott „hajó” elég gyorsan haladt a vízen, és vitte magával szárnyas utasait. Már majdnem eltűnt lent délen, a nagy kanyar előtt, amikor Ják lassan felállt a kőről. Már két varsából kiszedte a halakat, de amikor kiemelte a vízből a harmadikat, azt már üresen találta. Kétszer is belenézett, de bizony üres volt. Visszahelyezte a vízbe a másik kettőt is. A kopoltyúkon átfűzött egy hajlékony fűzfavesszőt, és elindult felfelé a lejtős parton, a fogadóba.

Az istállók felől Lőrinc jött, ki a pesti vásárban ismerte meg Zilát. Biz egyikük sem volt már fiatal, amikor összekerültek, de úgy nézett ki, jól megvannak egymással. Sajnos a két lányt, Rezedét és Ibolyát elvitték a falusi legények. Nagy lakodalmat csaptak a fogadóban, Révfalunak elég sokba került az a mulatság, ráadásul elkerült tőlük a két fiatal leány. „Biz most már ők sem ide szülnek gyerekeket”, mondogatta csalódottan Nárcisz, a javasasszony, aki még nem adta fel a reményt, hogy lesz még a révnél olyan gyermek, akit a maga mesterségére megtaníthat. Eme reménye azonban egyre fogyatkozott.

– Az egyik tehén nem állott fel reggel – jelentette Lőrinc. – Megnézed?

– Megnézem – bólintott a „vizes”. Mióta csak élt, a Duna-partot járta, és minden érdekelte, ami kapcsolatos volt a vízzel. Főleg a halak. De aztán sokat beszélgetett Nárcisszal, és rájött, hogy teheneket, birkákat, kecskéket tud gyógyítani. Legalább, ha valami bajuk van, rendbe tenni őket képes volt. Most hát beadta a halakat a fogadóba, ahol Csaba, a szakács máris nekilátott, hogy ügyesen leszedje a pikkelyeiket és kibelezze őket.

Ják akkor elment az istállóba és megnézte a tehenet. Visszament a fogadóba, kért egy vödröt, leballagott vele a Dunához, megmerítette, és vitte az istállóba. A kis fészerben tartotta a szereit. Szárított növényeket, magvakat, keserűmakkot, kis zsákban esztendőkkel korábban szedett kökényt, mezőn kiásott gyökereket. Most kis késével lekapart ezekből valamennyit, és a kés nyelével összetört néhány magot. Mindent beleszórt a vízbe, jól megkeverte, aztán bevitte a vödröt a tehénhez. Úgy állt ott, hogy csak a beteg állat férjen hozzá. A tehén szomjas lehetett, ahogy Ják gyanította is, hát hamarosan megitta a vizet. Amikor délidőn benézett hozzá, a tehén már lábon állva szénát majszolt a jászolból.

A kovácsműhely felől meghallotta az üllő ütemes csengését. Lenézett, és látta, hogy két paraszt áll ott egy fejét lógató lóval, annak lesz szüksége patkóra, úgy látszik. Elnézett keletre: már kezdte köd lepni a tájat. „Őszidőn ez már csak így van”, jutott eszébe beletörődve. Hamarosan ismét tél lesz, megszenvedik, mint minden esztendőben. Mostanában hosszú és hideg telek járnak, túl sok tűzre való fa fogy. No és olykor az étek is alig tart ki, nemhogy az új termésig, de még tavaszidő végéig sem.

Aztán Ják elnézett a nyugati partra, ahol már egy kicsit sűrűsödött a köd. De még éppen látott egy kisebb csoportot. Két vagy három lovas közeledett a kolompot tartó oszlophoz. Mielőtt az átkelni vágyók megkongatták volna a kolompot, Keve jött ki a fogadóból. Mintha megérezte volna, hogy utasok jönnek.

– Nem olyan nagy a köd – így Ják –, és különben is, mindenképpen átérünk a másik partra. Hiszen hová máshová mehetne a dereglye?

Keve csak a fejét ingatta. Tudták mindahányan, hogy kell a pénz tél előtt, minden dénár számít, van, hogy étket kell majd vásárolni a parasztoktól falun, vagy Pesten. Hát lódultak. Agárdot szólítani sem kellett, már ment az evezőkért.

Két úr várta őket a másik parton egy vezeték lóval. Nyeglék voltak, és türelmetlenek.

– De lassúak vagytok, révészek!

– Azt hittem, leesik az első hó, mire áteveztek.

– De most aztán vigyetek át minket szélsebesen!

Kevének nem esett jól ez a hang, laposakat pislogott Agárdra. A keleti parton Ják, mintha bajt sejtett volna, ott maradt a dereglye kikötője mellett, pedig egyre erősebb volt a hűvös szél. Amint átértek és kikötöttek, a két utas meglátta a fogadót:

– Hej, ételszagot érzek!

– Akkor ebédelünk egy jót. Mióta is nem ettünk, komám?

– Tegnapelőtt utoljára, ha jól emlékszem…

Máris bezúdultak a fogadóba. Lőrinc elvitte a lovakat, lenyergelte, megitatta, zabolta. Később jött be a fogadóba, és félrevonta a szakácsot:

– Csabám, ezekkel a vendégekkel nincs minden rendben.

– Aztán mi nem tetszik?

– A lovaik szerszáma kopott, az egyik heveder el van repedve, két csat is hiányzik. Nincs ezeknek pénzük.

Csaba rábólintott. Már vitte a sült halakat egy cseréptálon, de vele ment Ják is.

– Ihol az étek, jó uraim. Az átkeléssel együtt három dénár lesz.

Úgy állt ott, hogy nem tette le a tálat, és tartásával mutatta: csak, ha fizetnek. Az idősebbik úr harcsabajszú, kopaszodó, tán a negyvenedik esztendejét taposta, a másik tán még harminc sem volt, szemtelen a tekintete és elviselhetetlen a hetykesége:

– Majd fizetünk, ha ettünk! Ez a szokás máshol is.

– De itt nem – szögezte le a szakács, és tovább állt mozdulatlanul.

– És hol vannak a pajkos leányok? – rikkantotta az öregebbik vendég. – Minden fogadóban vannak affélék.

– Itt csak öregasszonyok vannak – mondta komoran Csaba. – Vannak viszont fiatal férfiak.

Akkor jöttek be a „parasztok”, a tagbaszakadt fivérek, Bars és Berencs, kiket Lőrinc hívott be. Meg ott volt Ják is, és a másik ajtóban megtorpant Agárd meg Izsó. Csaba megjegyezte:

– Még idehívhatjuk a kovácsokat is. Jó nehéz kalapácsaik vannak. Akiknek eddig odasújtottak, azok többé nem kérdeztek semmit.

Ez azt is jelenthette éppenséggel, hogy meghaltak – vagy sem? A dolog nem kapott magyarázatot. A két úr egymásra nézett. Az egyik valahonnan előkotort egy dénárt és az asztalra dobta:

– Az átkelésért – mondta, azután felálltak és kivonultak.

Lőrinc utánuk szólt volna, hogy a lovak is kaptak zabot, de sejthette, hogy ennél több pénzük tényleg nincs. Megszégyenülten mentek kifelé. Amikor ellovagoltak, Csaba kinézett az útra: nem közelednek más vendégek? De mivel senkit sem látott a ködös tájon, csak annyit mondott:

– Ihol a sült hal, legények. Egyétek jó étvággyal.

A botrány előszelét már azon esztendőnek végén érezték mindahányan, kik urak voltak akkoron Magyarhonban.

Boleszló püspök sivalkodása eljutott Rómába, hol is bepanaszolta-beárulta Imre királyt. A püspök természetesen egy szóval sem említette Őszentségéhez írott levelében, miféle pénzeket vett el tőle erővel a király, és azzal sem „dicsekedett”, hogy egyik fő részese volt Endre hercegnek bátyja elleni lázadásában, amely előbb a Honban, majd az osztrák tartományokban okozott nagy háborúskodást és esztelen pusztítást.

Ince, e néven a harmadik a pápai trónon, eleinte még hitt Imrének. Inkább azt felelte a néki hosszú episztolákat írogató, a lázadó herceget támogató papoknak, hogy őrizzék meg az ország békéjét, és ne háborgassák a nehezen megszerzett nyugalmat. Az Úr ezeregyszázkilencvenkilencedik esztendejében, annak is június havában, a huszonegyedik napon Rómában keltezett levelében így írt Imrének:

A világ minden országa között az apostoli szentszék mindig Magyarországot szerette legjobban, érdemes királyai, különösen pedig boldog emlékezetű atyja, Béla király szeretetéért, hűségéért, melyet majdnem mindig a római szentegyház iránt, a magyar egyház és papság gyarapítására, tisztességére tanúsított. Reményli, hogy atyját nemcsak a trónon, de jóakaratában is követi: a megsértett Boleszlónak, vagyis inkább az apostoli széknek elégtételt ad, a váci egyház kárát megtéríti, különben kénytelen volna őt és országát kánoni büntetéssel sújtani, mert inkább akarunk tetszeni Istennek, mint az embereknek…

Imre kétszer is felolvastatta magának a levelet latinul, aztán lefordíttatta, és azt maga olvasta el legalább háromszor. Egyszerűen nem akart hinni a szemének, fülének. Még ő kövesse meg Boleszlót, azt az árulót? Még ő térítse meg a váci egyház kárát – vagyis azt, hogy lefoglalta náluk az ellene összeesküvő urak pénzét? Iparkodjék jóvá tenni a „bűneit”, tévelygéseit? A pápai levél végén ott sorakoztak a bibliai példázatok, hogyan jártak pórul még azok a bibliai királyok is, akik „Isten pénzét” áhították, avagy arra a kezüket is rátették… Őt leckézteti Ince pápa a bibliai történetekkel, ahol királyok fizettek keserves árat az Úr, azaz a papok pénze miatt? Két napig csak dúlt-fúlt. Már kívülről fújta a levél némelyik igen hosszú körmondatát, és a fogait csikorgatta.

Szálljon tehát magába, iparkodjék jóvá tenni bűnét, nehogy a kánoni büntetés szigorán kívül, melytől méltán tarthat, még Isten, a bosszúálló úr Isten is, ki megfizet a gőgösöknek, keményen sújtsa őt és országát…

E mondaton is el-elrágódott sokáig. Ugyanakkor a pápa megparancsolta Saul érseknek, igyekezzék Imrét bánatra és elégtételre bírni. Saul érseket arra is felszólította: Vizsgálja meg az esetet, és utána írja meg Rómába, hogy ő, a pápa, megfelelően intézkedjék, és hogy az érsek úr vajon a földi, avagy égi királytól tart-e jobban, vajon a király kegyét vagy az egyház becsületét tartja-e nagyobbra.

Annyi bizonyos, hogy a király nagyon dühös volt, és jó ideig Sault maga elé sem eresztette. Végre ő írt egy levelet a pápának, amiben elmondta, mi is történt valójában azon esztendőnek elején. Megírta, hogy Boleszló, Elvin és egy harmadik püspök az ő politikai ellenségei, kikre azonban nem sújtott le – éreztette: pedig éppen elég oka lett volna rá…

Talán ez hatott Incére? Mindenesetre ezerkétszáz tavaszán egy bíborost küldött magyar földre. Gergely, azaz Gregorio úr művelt római nemes és tanult pap volt, oly tágas hatáskörrel, hogy párját ritkította. Ezen Gergely úr mindenkivel beszélt, és Imréről is igen jó tanúságot küldhetett Rómába, ahol közben Őszentsége, a nagyon befolyásos Konrád mainzi érsek révén Endrét vette rá a kibékülésre. Így aztán azon század utolsó esztendejében Imre és Endre, valamint párthíveik szinte hiánytalanul összebékültek. A békesség kedvéért Imre kifizette a váci egyház kárát, sőt jelképesen felvetette a keresztet is öccsével, Endrével egyetemben. Arra az esetre, ha mindketten a Szentföldre mennének, az ország kormányát addig Lipót-Leopold osztrák hercegre bíznák.

Endrének akkoriban már volt felesége, kit alighanem ottani ismerősei szereztek neki, ráadásul pápai segédlettel. Az osztrák Tiroltól délre eső földeken, ahol osztrák és talján parasztok és hegylakók éltek együtt, és amit a németek Meránnak neveztek – nos, ott találtak neki egy hercegnőt, kit Gertrúdnak hívtak, és egy isztriai-krajnai őrgróf leánya volt.

A király és a herceg, azaz a fivérek abban is megállapodtak: ha a közös keresztes hadjárat alatt egyikük meghalna, a túlélő örökli a koronát. De ami ennél sokkal fontosabb volt: a pápai áldással is bíró nagy egyezségnek része volt az is, hogy Endre visszakapta dalmát és horvát hercegségét, abban már élvezhetett oly széles jogokat, amiket a lázadás előtt magának megszerzett. Háborút már nem indíthatott, és pénzt sem verethetett.

Minden készen állt, hogy Béla fia Imre és Béla fia Endre-András népes kíséretükkel elinduljanak Szerbián és a Balkánon át előbb Bizánc, majd a Szentföld felé, ám valami közbejött: a szerb háborúskodás.

– Jó uram, azt hiszem, mivel te voltál itt elébb, így tiéd az első átkelés joga.

– Nem tudom, elfogadhatom-e jó szívvel előzékenységedet, uram. Eddigi életem során sohasem hallottam a kánoni jogok között olyasmiről, mint ius primae traiecti, avagy hasonló…

Mindketten elmosolyodtak. „Az első átkelés joga” egy folyón ugyan kit illetne meg? A püspöknek frissen felszentelt és kinevezett férfiú a lova nyergében ült, két pap és két szolga volt vele, mindahányan lóháton. A másik utazó csapat is most érkezett, egy kereskedő volt három lovas szolgájával és egy jól megrakott, két lótól vont súlyos szekerével.

– Máté vagyok, püspök, ki hamarosan az elhalt Saul érsek helyébe lépek.

– Engem Szaniszlónak szólítanak, egykor őseim Lengyelhonból költöztek a magyar király oltalma alá, amikor náluk otthon a hercegségek között belháborúk dúltak. – A férfi értelmes tekintete, kicsiny bajusza alatt széles volt a mosoly. – Kereskedő vagyok, ihol szekeremben az áruim.

– Ha lenne rá időnk, szívesen megnézném őket. – Máté püspök úgy érezte, ennyi jóindulatot és kedves beszélgetést megér ez a kis tréfálkozás. De átpillantva a folyón a dereglyét nem is középen, hanem egészen partközelben látta már. Ügyes és gyors evezősök.

– Nem hiszem, hogy örömedet találnád a rakományomban, tisztelendő uram, merthogy én csak hölgyeknek, asszonyoknak, fehérnépnek, nőszemélyeknek, parasztasszonyoknak és leányoknak kínálom holmimat.

– Értem! – mosolyodott el újra Máté. – Színes kendőket, kelméket, posztókat…

– …olcsó és drága ékszereket, arcpirosítókat, gyűrűket…

Ezenközben a dereglye partot ért, ideiglenesen, mégis erősen kikötötték. Keve és Ják jöttek át. Keve már a folyó közepétől, evezés közben is vetett kíváncsi pillantásokat a partra. Szerette tudni, kinek kedvéért eveztek át, és hogy miféle utasokat lesz kénytelen felengedni a hajójára. Látta a két úr szívélyes beszélgetését, bár akkor még egy hangot sem hallott belőle. Főleg saját zihálása és a dereglye surrogása miatt. No meg az evezők is csikorogtak a villájukban. Amint partot értek, máris odalépett hozzájuk. Süvegét szolgai alázattal sem vehette le, merthogy nyáridőn a folyón anélkül eveznek. Aminthogy ilyenkor mentéjük sincs, biz megesik, hogy ingük sem, a hőség miatt.

A két úr akkor vette észre, hogy még nem egyeztek meg, végül is melyikük kelhet át a másik előtt.

– Püspök úr, parancsolj, tiéd a hajó.

– Kedves barátom, e kietlen földön igen jólesik, ha az ember végre magához mérhető szellemmel találkozik…

Ez volt az a pillanat, amikor Keve elunta a várakozást. Hiszen, ha jól számolta, legalább három fuvar áll még előttük, a harmadikon már bizton Agárd ül az ő evezőpadjára. Hát annyit mondott:

– Ha uraságotoknak oly jólesik egymással beszélgetni, javasolnám, hogy mindketten gyertek át, útközben és aztán a túlparton is beszélgethettek, amennyit akartok. Annál is inkább, mivelhogy ott van egy fogadó is, hol akár ebédet is kaphattok ti is, szolgáitok is, és még a lovaitokat is ellátjuk.

– Ez nagyszerű gondolat! – Máté tényleg hálás volt az öreg révésznek. No, és hogy van itt egy fogadó! Amihez foghatót az egész utazása alatt nem látott. És ahol őt és két papját, meg ezen… hogy is mondotta… Szaniszló urat vendégül láthatja, ez kitűnő.

A két férfi felment a dereglyére, és megkapaszkodtak a korlátban. Ják felvezetett három nyerges lovat meg a két papot és egy szolgát. Ezzel meg is telt a jármű, hát ellökték a parttól, gyorsan a padjukhoz ugrottak, és a két karvastagságú evezőt…

Ezt ismételték még kétszer, az utolsó fuvar a szekér volt, mit a kereskedő szolgái segítségével kötelekkel erősítettek a dereglyéhez. A hozzá tartozó lovakat már elébb áthozták, így aztán a szekeret a szolgák és a révészek közös erővel tolták fel a fedélzetre a nyugati parton és tolták le most a keletin, hogy aztán visszafogva a lovakat, felvontassák a magas partra és odahagyják a fogadó előtt az út szélén. Mindkét csapat megpihent. A három pap és a kereskedő a fogadó asztalánál, hová finom étkek kerültek hamarosan, és persze már sós vízben főtt halban sem volt hiány.

– Te tényleg Szerbiába igyekszel? – Máté püspök nem tudta leplezni csodálkozását. – Hiszen ott háború van! Fejérvárott hallottam okos emberektől, köztük olyantól is, aki ama elátkozott földről nemrégen tért haza, merthogy Bizáncban volt követségben, hogy miféle pokolbéli állapotokat látott.

Csaba szakács, Mária és Anikó asszonyok kitettek magukért. A vendégek szinte falták a finom ételeket, és közben nem takarékoskodtak a dicséretekkel sem. Kaptak még bort is, amit ugyan mértékkel iszogattak, mert annak értői voltak, nem részegedni akartak, csak jól érezni magukat. Ám itt elhangzott egy szó, egy név: Szerbia – és ettől kicsit elromlott a püspök úr hangulata:

– Jó ember, te oda igyekszel? Hallottad, hogy ott a Nemanja fivérek estek egymásnak? Vulk és István, ez utóbbinak legalábbis ez a magyar neve. Apjuk meghalt, és most ott is az történik, ami már sok más országban megesett: az atyai hatalmat mindketten magukénak akarják, és egyik sem enged. No és ebbe ráadásul Imre király is beavatkozik.

Szaniszló úr gondosan lerágta a kezében tartott szárnyas csontját, szemmel láthatóan élvezte annak ízét, de azt is, hogy a másik mennyire felizgult. Amint Máté befejezte, letette a csontot, és annyit mondott:

– Ők uralkodnak és rivalizálnak, és mindenre készek a hatalomért. Én meg csak egy kereskedő vagyok, aki eladja az áruját tisztes haszonnal.

– De amice, barátom, nem látod, hogy vesztedbe rohansz? Háború kellős közepébe mégy egész vagyonoddal együtt, és még az életed is odaveszhet bármelyik napon, bármelyik horában!

Szaniszló úr nem szűnt meg mosolyogni. Beszédében csak akkor tartott szünetet, amikor éppen ajka közé tömött egy darab sült halat, gondosan ügyelve a szálkákra is:

– Püspök uram, egyfelől az emberek félelme a kicsinyke féregből is kígyót csinálhat. Másfelől ami messze van, idegen földön, attól jobban félnek, mint a közeli, ergo már ismert veszélyektől… Nem mondom, hogy nincs veszélyben az, aki arra a földre látogat, de mondd meg, bárhol van-e biztonságos hely ebben a mi sanyarú világunkban. No, és azt se feledd, hogy már többször megfordultam azon a vidéken, ami hol a bolgárok, hol Bizánc uralma alatt állott, most meg a szerbek szereztek belőle vissza maguknak egy darabot. Mindig történik valami, arrafelé nem lehet unatkozni.

– De azt hallottam, azon testvérharcokban úgy hullanak az emberek, miként az őszi legyek… És hidd el, nem kis dolog történhetett, ha emiatt Imre és Endre elhalasztották szentföldi hadjáratukat. Pedig már összeállott a seregük, gondoskodtak arról is, ki helyettesítse a magas állású urakat, kik szintén engedtek a pápai parancsolatnak és indultak volna velük. Az a két Nemanja fivér azonban…

– …nem ügyelt a magyar királyság ügyeire, köztük most robbant ki a testvérharc – folytatta Szaniszló, és olykor vetett egy-egy pillantást Máté orcájára, mintegy bizonyságát látva, figyel-e. – Azt tudnod kell, jó uram, hogy az öreg Nemanja nem halál útján távozott királyságából. Immáron négy esztendeje, hogy megcsömörlött a világi élettől, szentéletű pap akart lenni, és úgy hírlik, ez sikerült is neki. Odahagyta a trónját két fiára, elment a görög papok közé Athosz hegyére, ahol, miként hallottam másoktól, már valóságos colonia van az ilyen megtértekből. A király hát egyik napról a másikra szerzetesi fogadalmat tett, és Simon barát néven él ott tán még ma is. A két fia között az idősebb azon István avagy Sztephanosz igencsak szereti az italt, részeg reggeltől estig, úgy próbálta vezetni az országát. Nem király volt a rangja, csak „nagyzsupán”, de ami azon vidéken éppen olyan élet-halál ura, mint itt vagy máshol. Mindenesetre nem akárki volt a felesége, merthogy a bizánci császár, harmadik Angélosz Elek leánya, Eudokia. Kinek elege lehetett már a férjéből, és ezt meg is mondta neki. Erre ezen István azzal vádolta meg a nejét, hogy megcsalja őt, és ezt annyira komolyan vette, hogy elcsapta az asszonyát.

– Elűzte a császár leányát, kit egy keresztény egyház kebelén belül vett feleségül? – szörnyülködött a püspök, hogy még az evésről is megfeledkezett. – Hát miféle ember az ilyen?

Szaniszló gondosan evett, és folytatta:

– Hát az már csak ilyen. Elitta a maradék eszét is. Az öccse, Vulk, kit latinosan Vulkusnak vagy Vulcanusnak neveznek, és mint hercegnek nagy birtokai vannak, még az albánok lakta Scutari is az övé, védelmébe vette a sógornőjét. No, akkor robbantak ki a harcok a fivérek között. De úgy vélem, azon asszony sorsa csak ürügy volt, mert a két fivér sohasem kedvelte egymást. Mint bizonyára hallottad, Imre királyunk Vulkot segítette, de miután Istvánt legyőzték, és Vulk-Vukot nevezte ki nagyzsupánnak, felvetette a „Szerbia királya” címet. A fivérek ekkor egymással versengve fordultak a pápához, küldjön nekik koronát, és megígérték, hogy nem a keleti, bizánci, hanem a nyugati, a római egyházhoz csatlakoznak népükkel együtt. Imre is bábáskodott az ügyben, mert szerette volna, hogy a szerbek nagyobb része magyar fennhatóság alatt maradjon…

– Az utóbbi esztendőket Rómában töltöttem, azért erről mit sem tudok… – Máté kényelmesen elhelyezkedett, hogy tovább hallgassa az izgalmas történetet. Nem volt olyan érzése, hogy itt maga a nagybetűs Historia zajlik, amit ő, lám, finom étkek, selymes bor és egy jó mesélő társaságában élvezhet.

Nárcisz már egy ideje figyelte azt a papot.

Ki fiatal volt ugyan, mégis öreg orcája lett hirtelen. Az ebédet félbeszakítva sietett hátra, az árnyékszékre, majd hosszú idő után jött onnan vissza, egyik keze a hasán, a léptei meg bizonytalanok. Nárcisz, a javasasszony akkor kapta meg ebédjét Anikótól, leült a fogadó előtt egy padra, és ott kanalazta levesét. Fatál, fakanál, jóleső melegség a gyomorban. Amikor a pap habozva megtorpant a bejárat előtt, mintha latolgatná: érdemes-e visszamenni, ha már úgysem fog enni semmit, az idős asszony megszólította:

– Látom, nem most először mart beléd a fájdalom. Ez már hetek óta így van.

Nem kérdezte, kimondta. A pap talán huszonegy-huszonkét esztendős lehetett, látszott, hogy a papi szőrzet tilalma miatt olykor beretválja a kis szálakat, mik az orra alatt vagy az állán serkednének. Csodálkozva nézett Nárciszra:

– Ki vagy, és honnan tudod sanyarú állapotomat?

– Látom. Javasasszony vagyok, és ha kéred, csinálok néked oly főzetet, mi elmulasztja azt a fájdalmat.

„Valami rosszat ehetett”, gondolta Nárcisz, sejtette is, mit, mert közelről vetett egy átható pillantást a pap orcájára. A szeme fehérje bizony inkább sárgás, a karikák kialvatlanságról árulkodnak, de még nem mélyedt bele az a két ránc az orra két oldalán. Még segíthet rajta.

A pap leült hát Nárcisz mellé, ez most jólesett, mert reszkettek a lábai is. Szerzetesi csuhája nem takarta meztelen lábszárát, szerény saruját.

– Itt várj, és hozom a gyógyító szert.

„Gyógyító szer!” Már a szavak is javulást ígértek, mintha a vadonban eltévedt embernek valaki mutatna egy ösvényt: azon kijuthat a sűrűből… Hát csak ült, hátát a fogadó falának vetette. A nyitott ajtón át is hallotta, hogy a kereskedő mesél a püspöknek. De a fájdalom, mi már jó ideje kínozta, nem engedte, hogy a mesélő szavaira figyeljen.

A kis fekete ruhás öregasszony hamar visszatért, bement a konyhába, vizet melegített láng fölött kis vaslábasban. Amikor visszatért a szerzetes mellé, cserépcsuporban hozott valami forró lét, amit kanállal kevergetett, hogy hűljön:

– Rettentően keserű lesz, pedig sok mézet tettem bele. Tudod, a méz önmagában is orvosság, nem árthat. De amint kiiszod ezen lét, sebesen fuss el az ajtótól, bármerre, mert kihányod még a beledet is.

A fiatalember csak beleszagolt a főzetbe, mégis érezte, hogy itt valami történni fog. Nárcisz nyugodtan ült, és várakozott. A főzetet lórom magjából ökörfarkkóró virágjával, pemetefűből és zsázsából készítette. Ha ez sem használna, csinálhat még egyet, még erősebbet, amibe viszont már tehet borsmentát, citromfüvet, önt hozzá pár csepp fehérürömolajat is… De bízott ebben az elsőben. Tudta, amit tudott.

A szerzetes láthatóan elszánta magát. Már nem szaglászta a csupor tartalmát, ki is hűlt annyira, hogy iható lett. Mélyről szívta be a gőzt, behunyta a szemét, és egyszerre döntötte magába az edényke tartalmát.

Nárcisz elvette a kezéből az üres csuprot. Drága jószág az, a pesti vásárban vették, de hát minden cserépedény sorsa az, hogy előbb vagy utóbb eltörik. Ezt egyelőre megmentette.

A pap még ült, látszólag nyugodtan. Csak ő érezte, mi történik benne. Előbb nyugalom volt, de aztán megváltozott. Mintha lázadás tört volna ki teste rejtekében. Előbb fájdalomnyilak repdestek, belecsíptek a zsigereibe, aztán… Felugrott és rohant maga elé, elérte a kovácsműhelyhez vezető lejtős ösvény szélét, minek lépcsőfokait az egymást követő nemzedékek deszkákkal, mélyen bevert kis karókkal erősítették meg újra és újra. A fiatalember megtorpant, kezével valami támaszt keresett, de nem talált. Torkából nagy és erős sugárban ömlött ki valami, amiről nehezen hitte, hogy eddig benne volt. És mennyi…! „Kihányod a beledet is”, jósolta a füvesasszony, de a férfi úgy érezte, ennél több is törekszik kifelé, szinte mindene jön, ami addig odabent volt… És nem volt elég egyszer, bár a java már kijött, amikor még mindig jött belőle egyre kisebb hullámokban. Iszonyú keserűt érzett a szájában. Úgy hitte, egész világa megsemmisült…

Hát majdnem. Az ő világa nehezen állt helyre. Nárcisz hozott neki egy kis vizet, azzal öblítgette a száját, sokáig hiába. Még ivott, még öblögetett, aztán visszaült a padra. Kisebb kábulatot érzett, majd hirtelen minden jobb lett. Körülnézett, megakadt a szeme az öregasszony ráncos orcáján. Ismét szabadon lélegezhetett, a belső fájdalom eltűnt. Nem várt volna ilyen gyors hatást.

– Meggyógyítottál? Kell-e még valami, hogy bizonyos legyek épségemben?

– Most két napig ne egyél semmit, böjtölhetsz, ahogyan ti mondjátok. Utána is óvatosan egyél, egész életedben soha ne faljál semmiből túl sokat. Ámbár, ha püspök leszel – mosolygott Nárcisz –, akkor sokat eszel majd, és meghízol, mint egy disznó. Akkor visszatérhetnek a fájdalmak.

A fiatalember még a padon ült, érezte, milyen jót tesz neki a napfény. Nárcisz elment, pedig megkérdezte volna, mivel tartozik a gyógyításért. Neki ugyan nincs pénze, de talán a püspök úr kifizeti. Ezen túl egy másik gondolat is született a szerzetes fejében, amit egyelőre nem akart megosztani senkivel.