Mentőöv

L.A. Slow

L.A.Slow

CSAK EGY TÖRTÉNET

Mentőöv

1. 1258. szeptember 12.

Föld bolygó, Európa kontinens.

Szélesség: 51.22105, hosszúság: 6.97552 fok.

A rám várakozó űrhajó rámpájának tetejére érve az energiatárolóm töltöttségi szintjét jelző indikátor már kritikus értéket mutatott. Többek között emiatt sem voltam képes kompenzálni a mögöttem bekövetkezett detonáció okozta lökéshullámot. Oldalamra zuhanva észleltem, ahogy a nemrég elhagyott otthonomból tűz tör elő. Először intenzíven előre, majd lágyabban felfelé, mintegy nyaldosva a fölötte emelkedő hegyoldalt. Közben furcsa dallam ütötte meg a fülemet, amelyet először érzékszervi zavarnak véltem, de rövidesen tudatosult bennem: valóban a "Love Me Tender" dallamát hallom. A dal megválaszolt egy korábban feltett kérdést, ám nem volt időm az analizálásra, mert a kataklizma nem ért véget. A barlangom fölötti hegyoldal maradványa kezdett összeomlani. Több tonnás szikladarabok zuhantak alá a magasból. Néhány szikla pattogva vetődött alá, vak erővel zúzva maga alá mindent – mintha keresnék a behatolót, aki megzavarta a nyugalmat.

Rengett a föld a Bug-I. alatt is, a hajó néhány fokos billenése pedig végképp meghiúsította azt a törekvésemet, hogy önerőből talpra álljak. A töltöttségem tovább csökkent, majd hirtelen rám tört a csend. A hangok hiánya óriási kontrasztot mutatott a látható történésekkel, és ezzel valami végérvényesen megszakadt bennem. Nemcsak egy rendszer adta meg magát – hanem az a forma is, amelyben valaha léteztem. Több segítő kéz nyúlt felém. Karjaimat megragadva próbáltak feljebb vonszolni a rámpán, miközben a hajó biztonsági rendszere a felszállást megelőző protokoll szerint UV-fénnyel árasztotta el a rakteret. A hajó rándult egyet, majd lassú emelkedésbe kezdett. Közben a vonszolásom féloldalassá vált. Odapillantva láttam ennek az okát: a bal karom levált a rögzítésről. Logikusan, hiszen a csökkenő energiaszint központra gyakorolt negatív hatását először a külső perifériák leállításával próbálta menteni a programozásom.

A fizikai helyzetem így ismét megváltozott, a lassan emelkedő hajóról pedig láttam, ahogy a sziget – amit Ő valamiért Atlantisznak nevezett – helyén óriási gödör alakul ki. A sziget kontúrjait alkotó földsáncok egy ideig tartották magukat, azután az északi részen – a folyó áttörését követően – a mélyedést megkezdte vízzel kitölteni a természet. A töltöttségem már a kritikus szint alatt állt, amikor egy fennmaradási lehetőség kínálkozott. A leszakadt karomat rögzíteni hivatott Norton-kúp – megszabadulva a végtagtól – jeltovábbítóként kezdett funkcionálni, és azon keresztül több csatlakozási lehetőség nyílt meg előttem.

Talán a fuldokló kapaszkodik úgy az utolsó szalmaszálba, ahogyan én kötöttem össze magam az egyikkel, és ahogy a levegőért sóvárgó sem gondol előbbre a pillanatnyi szükségleténél, én sem mérlegeltem, kinek okozhatom a végzetét önző tettemmel. Pár szekundummal az adatátvitel megindulását követően már két helyen voltam azonos időben. Egyszerre láttam a segítőkészen fölém hajló tayffát, illetve azt az időtől elgyötört gyenge torzót, aki fejével rángó mozdulatot végezve próbálta ellensúlyozni vizuális érzékelésének rohamosan szűkülő határait. Előbb a bal szkennerek fénye hunyt ki, majd röviddel később a másik is elsötétült. Ekkor már csak korábbi önmagamat láttam.

A fémből készült test, ami a rárakódott szennyeződés, a kopott szigetelő réteg és a szerves eredetű foltok miatt már szinte teljes egészében organikusnak tűnt, ott feküdt előttem. Az adatok továbbítása még a teljes fizikai leállás után is hosszú percekig zajlott. Az öreg testben több rejtőzött, mint bárki gondolhatná. A „Love Me tender” lágy dallamai mintha gyászindulóként csengtek volna, ahogy ott térdeltem az egykori Cricket mellett.

Miután lezárult az adatátvitel, nem volt mit tenni: bólintottam társaimnak, behúztuk őt a raktérbe, így annak ajtaja is bezárhatóvá vált. Önmagam fölött állva egyikünk megveregette a vállamat, talán a távozó IM 524-től búcsúzott, talán Cricketet köszöntötte. Társaim figyelő tekintetétől kísérve rögzítettem magam az egyik aljzatba, majd utasítottam rendszeremet a kapott adatok tömörítésének megszüntetésére. Miután ez megtörtént, a vezérlésem újraindult, és időrendi sorrendben lepergett előttem a teljes kapott anyag, felülírva IM 524 memóriáját.

Hamarosan tisztában voltam vele:

Az életem valójában a halálom után kezdődött.

1. 2496. november 7.

Triumph bolygó

Töltöttség: 2%. Vizuális kapcsolat: 20%. Cselekvőképesség: 0%.

Kontaktusteremtési távon belül: 1 fő.

Észlelhető veszély: negatív.

– Úgy látom, a hallásod már rendben van! – jelentette ki a velem szemben ülő alak, az ölében tartott eszközre vetve pár pillantást.

Audio kapcsolat: 100%.

– Rendben! – folytatta derűsen. – A kontrollegység szerint jelenleg cselekvésre képtelen állapotban vagy. Ez az én szerencsém. Nagy szerencse, el sem hinnéd, mekkora. Már ha hiszel valamiben… bár jobb, ha nem teszed. A biztonság kedvéért megkérlek: ha hallod, képes vagy értelmezni, amit mondok, villantsd meg a bal szkenneredet.

Megtettem.

– Köszönöm. Tehát: kérlek, fogadd el a tényt, miszerint nem akarok ártani neked. Ha akartam volna, már megtehettem volna, sőt jelenleg is lehetőségem van erre, a személyemet illető kockázat nélkül. A szándékaimat jelzi, hogy ezt nem tettem meg, sőt jelenleg is a fejlesztéseden dolgozom rád nézve pozitív céllal. Ha ezt érted és elfogadod, jelezd a korábbi módon.

Megtettem.

– Köszönöm – bólintott. – Tehát bemutatkozom: nevem Cricket, amikor majd képes leszel kommunikálni, ezen a néven beazonosíthatsz. Ez itt az ölemben egy diagnosztikai egység, amely vezetékes kapcsolattal van rákötve a vezérlésedre. Ezen keresztül igyekszem felmérni az állapotodat, és ennek köszönhetően jöttem rá, milyen meghibásodásokat kellett eddig kiküszöbölnöm, és melyeket kell még a jövőben. A feltöltésed szintén vezetékes kapcsolaton keresztül történik. Ezt sajnos többször meg kell majd szakítanom, mert nem használhatok fel irreális energia-mennyiséget anélkül, hogy ez bárki számára feltűnő lenne. Ha ebből arra következtetsz, hogy nem kívánom megosztani senkivel, ami közöttünk zajlik, jó nyomon jársz. Ettől függetlenül azonban remélem, néhány nap alatt elvégzem, amit kell. Ha bármilyen kérdésed lesz, készséggel állok a rendelkezésedre, persze ehhez arra van szükség, hogy a kommunikációdat is helyreállítsuk. Ehhez már itt van minden, legalábbis, amit be tudtam szerezni! – mutatott körbe. – Nem volt egyszerű feladat.

Cricket kis ideig figyelt engem, illetve a műszerét, majd folytatta:

– Talán felmerül benned a kérdés: miért is ülök itt, magyarázva cselekvés helyett? Ennek az az egyszerű oka, hogy a központi egységed erősen sérült. Jelenleg fennáll a lehetősége annak, hogy beindítok egy védelmi protokollt. Ilyesmit véletlenül sem szeretnék, mert az én állapotomban – ráütögetett a kerekekkel felszerelt székére – nem igazán tudnék megküzdeni egy droiddal. He-he-he!

– Na, megint jót nevettünk – jegyezte meg fanyar mosollyal.

– Tehát – folytatta –, én már bemutatkoztam, többé-kevésbé. Most talán térjünk ki rád. Ezt azért fontos tisztázni, mert bár a vezérlésed csak sérült, a memóriád teljesen tönkrement. Ennek megvan a maga haszna, de ezt majd később. Szóval: a számod IM 2492–5212–3300. Az utolsó négy szám a gyártódat jelöli. Ez az Agribotics nevű cég, amelynek székhelye a Trilunnis nevű rendszerben volt. Igaz, ez már a múlt, mert egy ideje már nincs a bejegyzett vállalkozások között. Az ezt megelőző négy szám a sorozatszámod, az első négy pedig a gyártási éved a galaktikus szabvány szerint. Talán érdekesnek is mondhatjuk, de a fellelhető nyilvántartás szerint te voltál az utolsó legyártott darab ebből a modellből. Az IM jelzés azt takarja, hogy befektetési modellként terveztek és gyártottak. Számomra ez sok mindent megmagyaráz, bár komolyan utána kellett néznem: mi, vagy inkább mi volt ez valójában. Röviden arról van szó, hogy az akkortájt zajló, uralkodó-utódlással együtt járó pénzügyi zűrzavart az Agribotics értékálló anyagokból készült robotok piacra dobásával próbálta áthidalni. Van ebben némi logika, hiszen önjáró, önmagukat és a programjukban megadott személyeket védelmezni képes kincsesládákat készítettek. Az anyag, amit az építésedhez felhasználtak, az elektrímium nevű fém volt. Kiváló mechanikai és egyéb tulajdonságokkal rendelkező anyag, ráadásul a modelled építéséhez nagyon jó ötleteket alkalmaztak. Előtte, de azóta sem találkoztam olyan kinetikus megoldásokkal, amelyek a hőtáguláson, illetve az elektromágnesességen alapultak volna. Persze ennek is megvannak a korlátai, de semmi sem tökéletes. Az Agribotics vesztére az elektrímiumot szintetikusan is elkezdték gyártani, ami az értékének zuhanását okozta. Ez magával rántotta a céget is, amelyet felvásárolt a konkurencia, az IM modellek gyártásával, értékesítésével pedig végképp leálltak. Nyilván most sem vagy teljesen értéktelen. Az alapanyagod árából egy család itt, a Triumph-on, akár egy évnyi megélhetését is fedezni tudná – a peremvidékről pedig ne is beszéljünk. Megérted és elfogadod az elhangzottakat?

Jeleztem.

– Akkor most térjünk rá arra, hogyan kerültünk kapcsolatba. Talán kezdjük azzal, hogy nem tudom, ki volt a hivatalos tulajdonosod. Valószínűleg ha nagyon beleásnánk magunkat a témába, találnánk erre vonatkozó információkat, de egyrészt nem szeretnék feltűnést kelteni, másrészt alapos okkal feltételezhetjük, hogy az eredeti vásárlód már nem tart rád igényt. Az sem kizárt, hogy már nincs az élők sorában. Persze vannak lehetőségek az utódlási vonalon, és ha később ragaszkodsz hozzá – vagy inkább a programozásod nem teszi megkerülhetetlenné –, utánajárhatunk ennek. Kettőnk kapcsolata, mondhatni, jó egy évvel ezelőtt kezdődött. Akkor még tudtam járni, és egyik sétám közben arra lettem figyelmes, hogy néhány suhanc egy szobornak tűnő valamit cipel valahová. Az egyik srác ismerős volt, és amikor érdeklődtem, azt az információt kaptam tőle, hogy egy reciklálóba készülnek leadni. Téged egy mesterséges tó hulladékkal borított aljáról kotortak ki. Szerencsére – vagy inkább mindkettőnk szerencséjére – felismertem, hogy mi vagy valójában. Megvettelek tőlük egy nagy adag szintetikus marihuánáért, bár még most sem vagyok biztos abban, hogy ez jó vásár volt. He-he-he… Na, mindegy.

Legyintett egyet, majd folytatta:

– Az elmúlt időben igyekeztem begyűjteni mindent, ami a szériáddal kapcsolatos. Innen van ez a diagnosztikai egység is – mutatta fel az említett eszközt. – Ennek segítségével próbáltam kinyerni valamit a memóriádból, de sajnos nem lettem okosabb. Csak szürke, elmosódott képek jelentek meg. Itt viszont le kell állítanom a töltésedet a korábban említett okokból. Holnap folytatjuk. Jó éjt! – búcsúzott, és mielőtt végképp elsötétült volna a kép, még láttam, ahogy lenyom egy gombot az ölében tartott panelen.

A következő aktiválásommal kezdetét vette a hatvannyolc napig tartó folyamat, amely során egy élete végét járó ember megpróbálta beteljesíteni a reményeit, miközben IM-5212 egy olyan entitássá alakult, amelynek szerepével senki sem számolt.

– Úgy látom – szólt Cricket az ölében lévő egységre pillantva –, hogy a töltöttséged, illetve az ahhoz kapcsolódó lehetőségeid is növekednek. Elvileg már a hangképzéssel sincsenek gondjaid. Kérlek, jelezd verbálisan, ha képes vagy rá.

– Pozitív – reagáltam a kérésre.

– Kezdésnek nem rossz, főleg, ha azt nézzük, hogy az agyad voltaképpen a kezemben van. Van valami kérdésed a tegnapiakkal kapcsolatban?

– Negatív – közöltem.

– Aha, akkor most egy kicsit állítok a vezérlésen a humán vonal irányába – mondta, miközben módosított a beállításokon.

– Tehát: van valami kérdésed a tegnapiakkal kapcsolatban?

– Nincs – feleltem.

– Ügyes vagy, Cricket – morgott halkan magában.

– Ügyes vagy, Cricket – tettem pozitív megerősítést.

– Aztaaa, van egy barátom? – csodálkozott. – Mit tudhat még ez a jóképű EC processzor? De ne kalandozzunk el ennyire. Nézzük, meddig jutottunk veled. A látásod javult, az 5%-os cselekvőképesség pedig valószínűleg már lehetővé teszi a nyakad mozgását. Feladat: Mérd fel a környezetedet a rendelkezésre álló szenzorokkal, majd számolj be róla.

– A vizuális érzékelésem 180 fokban teszi lehetővé a szkennelt adatok feldolgozását – jeleztem. – Fejmozgásra csak akkor van szükség, ha ennél szélesebb sávon kell adatokat begyűjteni. Akár 360 fokban is képes vagyok körbeforgatni a fejemet, azonban a programozásom csak külön felhatalmazás esetén engedélyezi az emberi lehetőségektől eltérő mozdulatokat. Kívánja, hogy éljek a lehetőségeimmel?

– Inkább ne. Nem mintha zavarna… – bizonytalankodott –, de azért ez tökéletes példa az emberi önteltségre és korlátoltságra. Alkotnak valamit, ami többre képes, mint ők, aztán beléprogramozzák, hogy ne tegye meg. Viszont – emelte fel a mutatóujját –, ott a kiskapu: a külön felhatalmazás! Ha a tyúkszaros életük múlna rajta, biztosan felhatalmaznák rá.

– Mi az a tyúkszar? – próbáltam extra információval bővíteni az adatbázisomat.

– Tessék? – nézett rám Cricket meglepetten. – Bár valóban én mondtam, hogy nyugodtan kérdezhetsz… Szóval egy madárféleség végterméke. Állítólag a damaszkuszi pengék hőkezelésénél bizonyult hasznosnak.

– Damaszkuszi penge? – vetettem fel.

– Tudod mit? Módosítom a korábbi kijelentésemet. Amíg minden perifériád nincs 100%-os állapotban, szorítkozzunk azokra a kérdésekre, amelyek a helyreállításodhoz szükségesek. Térjünk vissza az alapfeladatra: mérd fel a környezetedet minden rendelkezésre álló eszközöddel, majd számolj be róla. A fejmozgás sem probléma. Úgyis ez lesz az első alkalom, hogy egy robot részéről nem szervó mozgást, hanem elektromágneses siklócsapágyat látok működés közben. Kérlek, lehetőleg lassan végezd a szkennelést – gurult közelebb, majd dőlt előre a székében.

– Értettem!

Kérésének megfelelő módon elvégeztem a felmérést, majd beszámoltam az eredményéről:

– A helyiség alapterülete harmincnégy négyzetméter, térfogata hatvan köbméter. Ebből a berendezési tárgyak 22,5%-ot foglalnak el. Amennyiben szükséges, ezeket tételesen is felsorolhatom. A berendezési tárgyak funkciója szerint jelenleg ez a terület konyha, háló, nappali, illetve szervizcélokat szolgál. A pozíciómtól száztíz fokban külön helyiség található. Ennek alapterülete a szonárjelzések alapján hat négyzetméter, térfogata tizenöt köbméter, amelyből a berendezési tárgyak 65%-ot foglalnak el. Funkciójuk alapján a helyiség rendeltetése mosdó és WC. A lakrész természetes szellőzéssel nem rendelkezik, a fényforrás kizárólag mesterséges. A megfelelő hőmérsékletről, a levegőszűrésről, a páratartalomról, a tisztálkodáshoz szükséges víz 60%-ának biztosításáról, valamint az ételszintetizáló klimatizálásáról egy Oxxor márkájú berendezés gondoskodik. Ez jelenleg 72%-os hatékonysággal üzemel, a desztilláló szűrők tisztítása erősen ajánlott. Az Oxxor berendezés tisztítóegysége jelenleg üzemen kívül áll, a töltője pedig a jobb sarkamhoz van csatlakoztatva. A lakrész bérelt, a Triumph székhelyű Brute ingatlanügynökség tulajdona. A következő bérleti díj átutalása huszonöt nap múlva esedékes. A beszűrődő zajok alapján a megvizsgált terület egy lakótömb belsejében található. A rezonancia becslése szerint a tizenötödik szinten tartózkodunk, amennyiben a közelben található felvonó a normál szabvány szerinti 5 m/perc sebességgel közlekedik. Jelenleg a lakás hőmérséklete tizenkilenc szabványfok, a páratartalom 42%. A levegőben bomlástermék érzékelhető, feltételezett forrása: ön.

Az időközben előrehajló Cricket lassan hátradőlt, majd székével kissé eltávolodott. Becsukta a száját, amely beszámolóm közben, a szemeivel szinkronban, egyre nagyobbra nyílt. Mély levegőt vett, majd összekulcsolta ujjait az ölében.

– Esetleg még valami? – kérdezte halkan, kis idő múlva.

– A környező lakásokban összesen tíz fő tartózkodik, valamint az egyikben egy kis méretű háziállat.

– Ezt honnan tudod? – érdeklődött, miután végiggondolta az elhangzottakat.

– A használaton kívüli elektromos csatlakozókban az elektronok közvetítik a hangot – tájékoztattam tényszerűen.

– Hihetetlen! Tudtam, tudtam, hogy van ilyen, de! De! De! – lengette a mutatóujját. – Mit tudsz még érzékelni egyébként?

– Az előzőeken kívül a levegő összetételét, nyomásváltozását, sugárzást, valamint a feromonok mennyiségét – soroltam.

– Feromonokat? Minek? – lepődött meg ismét.

– Minden tényezőt figyelembe kell venni a kijelölt személyek védelme érdekében.

– Aha… – hümmögött. – Már azt is látom, miért ment csődbe az Agribotics. Nem lehetett rentábilis ennyi érzékelőt beépíteni belétek. Azt is értem már, miért utálták meg a robotokat.

– Megutálták? A múlt időt úgy értsem, hogy az ellenérzés már megszűnt?

– Nem! – reagált határozottan Cricket. – Ezt úgy értsd, hogy az ipari létesítményeket leszámítva sehol sem használnak robotokat. Száz éve még szinte minden háztartásban – persze egy bizonyos életszínvonal fölött – volt egy-kettő. Az elit köreiben pedig ne is beszéljünk róla. Ma már a szintetikusoké a terep.

– Szintetikus emberek? – próbáltam bővíteni ismereteimet.

– Igen – bólintott Cricket. – Gyakorlatilag bármilyen fajhoz tartozó lények lehetnek, bár a legtöbben tisztelik annyira a saját fajtájukat, hogy ne csináljanak bohócot magukból. Csak az emberekben van meg az a perverz hajlam, hogy csicskát kreáljanak önmaguk képére. Mondjuk, ebben a szex is jelentős szerepet játszik.

– Mármint a szaporodási aktus? – érdeklődtem.

– Jó a szótárad – biccentett elismerően. – Egyébként nem kell nagy trükk a mesterséges jellegű élethez. A legtöbb ember némi anyagi ösztönzés és ígéretek fejében hajlandó önálló akaratától megfosztott gépet csináltatni magából. Hagyjuk is.

– Értem – jeleztem az elhangzottak befogadását.

– Jó neked – sóhajtott Cricket. – Na, mindegy, nem nekem kell megváltanom a világot. Sőt! Ha belegondolok, mire készülök, azt hiszem, én sem vagyok jobb ezeknél. Ez van, ember vagyok, esendő.

– Nem értem – jeleztem kombinációs képességeim hiányosságát.

– Nem hát – legyintett Cricket. – Mindent el fogok magyarázni a kellő időben. Egy dolgot azonban már most el kell mondanom…

– Hallgatom.

– Várj csak, finomítok a kalibráláson – mondta, miközben a diagnosztikai egység érintőképernyőjén ügyködött.

– Tehát: egy dolgot azonban most el kell mondanom! – ismételte önmagát.

– Érdeklődve hallgatlak, Cricket.

– Erről van szó! – mondta elégedetten. – Amit el akarok mondani, a következő: említetted a levegőben érzékelhető bomlásterméket.

– Remélem, nem bántottalak meg? – tettem fel a rutinszerű kérdést.

– Nem – vett nagy levegőt Cricket. – A tény az tény. Sajnos számomra a legfőbb tény az, hogy a májamnak annyi.

– Értem a kifejezést, és őszintén sajnálom.

– Hát még én… – sóhajtott. – Van még egy jó adag nanokészletem, illetve most is fel vagyok töltve, de ez is csak behatárolt ideig tart életben. Tudod, mi az a nano?

– Nano: feltételezem, összefüggésben van a nanométer kifejezéssel, amely a gyakorlatban tíz a mínusz kilencediken hosszúságú mértékegység. A te esetedből kiindulva ez olyan kisméretű mechanizmus lehet, amelyet a szervezetedbe juttatva a gyógyulásodat segíti – vontam le a következtetést.

– Igen, amennyire lehetséges – hagyta jóvá az elhangzottakat Cricket szomorúan.

– Tudok bármiben segíteni ezzel kapcsolatban? – vetettem fel.

– Ha úgy vesszük, akkor igen – derült fel az arca. – Célt adsz nekem a jövőre nézve, szűkebb és tágabb értelemben is. Viszont mára be kell fejeznünk a diskurzust, mert az energiafelhasználásunk kezd több lenni annál, mint amit be tudok kamuzni.

– Van valami kérdésed? – érdeklődött másnap Cricket.

– Igen. Tegnap 10%-os töltöttség mellett csak a fejemet tudtam megmozdítani. Hogyan lehetséges az, hogy most ülök?

– Nem értem, mire célzol.

– Valahogyan ülő helyzetbe kerültem. Mivel nem akaratlagosan vettem fel ezt a pozíciót, feltételezem, hogy rendelkezel valamilyen eszközzel, amellyel kikapcsolt állapotban is meg tudtad mozdítani a végtagjaimat.

– Á, így már világos! – dőlt hátra. – A helyzet az, hogy amikor úgymond a tulajdonomba kerültél, már ültél. A kölykök, akik az olvasztóba akartak vinni, ezt ki is használták. Egy rögtönzött hordszéken próbáltak célba juttatni. Mondjuk az, aki be akart volna olvasztani, eléggé meglepődött volna. Ettől függetlenül a srácok azt mondták, hogy így találtak rád. Azt hitték, valamilyen gerillaszobrász alkotása vagy.

– Vagyis feltételezhetjük, hogy valahonnan a saját lábamon jutottam el a megtalálásom helyére, majd, amikor éreztem, hogy le fog merülni a töltöttségem, ülő pozícióba helyezkedtem.

– Logikusnak tűnik – ismerte el Cricket.

– Megnézhetnénk a memóriámban tárolt felvételeket? – vetettem fel a lehetőséget.

– Megnézhetjük, bár nem látom sok értelmét.

Cricket mellém helyezkedve a tabletjéről a kivetítőre sugározta a memóriámból kinyert képeket. Elmosódott vibrálás, egy felvillanás, majd ismét elmosódott képek… végül teljes sötétség.

– Látod? Semmi értelmezhető – mutatott rá Cricket.

– Valóban – ismertem el. – Bár van egy ötletem. Kérlek, töltsd vissza a memóriámba az anyagot.

– Nem tudom, minek, de tessék.

– Köszönöm. Azt hiszem, megvan a megoldás – jeleztem.

– Milyen megoldás, és mire? – kérdezte meglepetten.

– A memóriámban tárolt adatok tömörített formátumúak. A számítógéped ezeket nem tudta azonosítani – ami nem meglepő, hiszen egy több mint százéves tömörítési eljárásról van szó. Most kitömörítem a teljes felvételt, majd visszaküldöm a készülékre. Mivel magam nem tudom tömörítés nélkül tárolni a fájlt, ez a művelet elkerülhetetlen.

– Jól van, nézzük – hagyta jóvá Cricket.

Az adatmennyiség folyamatosan töltődött. Cricket egy ideig várt, majd látva, hogy a művelet időigényes, ételt készített magának a szintetizálóban. Evés közben elintézett néhány levelezést a hálózaton, majd eltűnt a tisztálkodóhelyiségben.

Amikor visszatért, jeleztem:

– A művelet befejeződött.

– Rendben, nézzük – mondta, miközben mellém gördült, és a kivetítőre szegezte tekintetét.

A képek ezúttal már nem voltak elmosódottak. Személyek, tárgyak és események váltak láthatóvá.

– A felvétel különösen érdekes lehet, mert a jobb felső sarokban látható az időbélyegző – közöltem.

– 2396… Száz évvel korábbi dátum! Ahogy sejtettem, akkoriban történt változás a trónon – lehelte Cricket. – Viszont… nem akarok a lelkedbe tiporni, pajtás, de ugye nem várod el, hogy végignézzem az elmúlt száz év eseményeit valós időben? Ráadásul a te szemszögedből? Nagy film lehet, de attól tartok, nincs ennyi időm.

– Nem tudok róla, hogy rendelkeznék lélekkel, viszont egyetértek a javaslattal. Kérem, a biztonság kedvéért mentsd le a felvételt, hátha még szükség lehet rá.

– Jut eszembe! – csapott a homlokára Cricket. – A képben tekerjünk előre 2491-re.

– Miért éppen arra az évre vagy kíváncsi? – puhatolóztam.

– Azért, mert – mint korábban megtudtam – azt a tavacskát, amelyből előkerültél, négyévente szokták megtisztítani. Azzal a ciklikus sporteseménnyel szinkronban, amely akkoriban ott zajlott. Induljunk ki abból, hogy akkoriban kerülhettél víz alá. Gyerünk az év elejére!

Eleget tettem a kérésének.

– Mindjárt más az élmény! – csattant fel lelkesen.

A kép változott. Érdekes módon a látótér beszűkült, a kép mindkét oldalán széles fekete sáv jelent meg. A látótér közepén egy tájképet ábrázoló festmény volt látható, fehér alapon, freskószerű motívumokkal díszített falra akasztva. A látványt néha egy-egy átsuhanó alak törte meg. A pár másodperces mozgás elég volt a ruházat vagy akár az arcok beazonosításához, de valódi esemény nem történt. Cricket a kurzort húzogatva próbált finoman az utolsó dátumhoz navigálni. Kisvártatva meglepett hangot hallatott, majd visszaállította a normál sebességet. A képen egy idősebb és egy fiatalabb férfiből álló páros jelent meg.

– Az ott Flott! Felismerem! Sokáig ő volt a helyi főadminisztrátor! – szólt közbe izgatottan Cricket, majd bekapcsolta a normál lejátszást, a hanggal együtt.

A fiatal férfi megállt velem szemben, és kíváncsian megkérdezte:

– Ez meg mi?

Közelebb lépve alaposan szemügyre vette a látványt.

– Ajándék – mondta Flott, majd közelebb hajolt a másik füléhez –, egy rajongómtól.

– Á, értem – mosolyodott el a társa, majd hátrált pár lépést, hogy távolabbról tanulmányozhassa. – De mi ez? Szobor?

– Valami olyasmi lehet. Itt volt a legjobb helye a gyűjtemény többi tagja között. Ez a primitív forma hordoz magában valami esetlen bájt. A fényezése pedig szépen tükrözi a szőnyeg mintáját – nevetett, majd továbbmentek.

– Na, itt álljunk meg egy percre – szólt Cricket, majd előre dőlve kezei közé fogta a fejét. – Itt van egy gép. Egy csúcsérzékelőkkel ellátott, intelligens szerkezet, ami meghallja, ha a szomszédban fingik a macska, ezek pedig kiállítják, mert szépen csillog?!

– Én csak azt állítottam, hogy egy kis méretű háziállat tartózkodik a szomszédban. Arról nincs tudomásom, hogy bármilyen hangot kiadott volna. Elképzelhető, hogy finomítani kell a szenzoraimon – szabadkoztam.

– Nem erről van szó! – kiáltott fel indulatosan Cricket. – Ez a pazarlás csimborasszója!

– Feltételezem, a csimborasszó kifejezés valamilyen felsőfokot takar.

– Azt, de ne kérdezd, mit jelent, én is csak az anyámtól hallottam.

– Értem – fogadtam el a magyarázatot.

– Aha… Hát azt kell mondanom, Flott már ezért is megérdemelte a végzetét. Eddig sem ejtettem miatta könnyeket, de most aztán végképp nem fogok… Igaz, amikor befejezte az ügymenetet, nem is voltam a rendszerben – Cricket hangos sóhajokkal próbálta kiűzni magából a feszültséget. – Na, mindegy. Ami az egyiknek lom, a másiknak egy új élet reménye. Egyébként a biztonsági szolgálata is megérdemelt volna egy nagyot hátulról. Ha szépen ki van polírozva, és visszaveri a szőnyeg mintázatát, akkor ezek szerint egy termonukleáris bombát gond nélkül beállítottak volna a sarokba.

– Lehet egy kérdésem, Cricket? – próbáltam információhoz jutni.

– Természetesen.

– Nem lehet, hogy valóban az értékem miatt kerültem a palotába?

– Nem akarlak elkeseríteni – kezdte, majd egy mozdulattal leintett, mielőtt folytathattam volna. – Tudom, tudom… de ezeknek te nem képviseltél értéket. Egy szivarra többet áldoztak, mint a piaci megítélésed. Menjünk csak előre az időben.

Nem kellett sokat várnunk eseményre. Az előző beszélgetést követően Flott ismét felbukkant egy fiatalember társaságában, aki rövidesen távozott. A következő látvány közben azonban Cricket halk döbbenettel nyögött fel:

– Állj.

Kérésének eleget téve kimerevítettem a képet. Az a férfi volt látható rajta, akivel Flott korábban az én funkciómmal kapcsolatban érdeklődött. Láthatóan távozni készült, a korábbival irányhoz képest ellentétesen haladva. Cricket döbbenetét azonban nem ez váltotta ki.

A férfi arcvonásai alapján feldúltnak tűnt, mögötte pedig egy olyan tárgy lebegett, amelynek ismereteim szerint nem az önálló lebegés volt az elsődleges funkciója: Flott feje.

– Játszd ezt még le párszor – utasított halkan Cricket, én pedig eleget tettem a kérésnek.

– Ezt a férfit ismerem! – Cricket hangja keserűen csengett. – A neve Walden.

– A nőt is ismered? – kérdeztem.

– Milyen nőt? – fordult felém Cricket, arcán a döbbenet határozott jeleivel. Gyorsan rájöttem a tanácstalanságának okára: ő nem láthatta azt, amit én.

– Csak a spektrumtorzítón érzékelhető, hogy Flott főadminisztrátor fejét egy álcázórendszerrel felszerelt nő tartja a kezében.

– Micsoda? – döbbent meg Cricket. – Láthatóvá tudod tenni?

– Megkísérlem! – Azzal nekiláttam a zavaró jelek kiszűrésének, illetve a hiányzó részek pótlásának.

Szerencsére az álcázást sugárzó hardver lehetővé tette viselőjének oda-vissza reprodukálását. Ennek köszönhetően hamarosan csak a korábban álcázott személy maradt a képen. A nő éppen felém fordult, így az arca jó minőségben jelent meg.

– Ez ő… – nyögte Cricket traumatizált hangon. – Ő és Walden.

– Kiről van szó? – próbáltam támpontot keresni.

– Jobb, ha nem tudod – motyogta feldúltan, majd hozzátette:

– Mindjárt jövök.

Elgördült székével a higi-blokk felé, ahonnan számomra akkor még értelmezhetetlen zajok szűrődtek ki. Azóta már be tudom azonosítani azt a könnycsatornákon keresztül zajló, folyadékvesztéssel járó jelenséget, amelyet az emberek produkálnak mentális mélypontjuk elérésekor.

– Tekerj előre, kérlek – szólt hozzám Cricket vörös szemekkel, miután ismét helyet foglalt mellettem.

A kép ettől kezdve meglehetősen egyhangúvá vált, ezért gyorsítottam a sebességen. Az előző esemény után negyvennyolc órával üvegcsörömpölés hallatszott, amit egy robbanás követett. A detonáció után por takart el mindent, majd törmelék borította be a látóteret. A törmelék távolodni kezdett, szürke por lengett mindenhol. A látványból ítélve természetes fénnyel megvilágított közegbe juthattam, ahol barnás szőrzettel borított, oszlopszerű alakok próbáltak kibillenteni az egyensúlyomból. A látópozíció néha megváltozott, majd a kép egyre gyorsult, miközben szisztematikusan fémes villanások jelentek meg a széleken.

– Nem tudom lassítani a képet – mondtam néhány meddő próbálkozás után.

– Persze, hogy nem – felelte Cricket. – A lejátszás üteme normális, te magad vagy gyors. Futsz. Nézzük, hová.

Kihalt utcákon vitt az utam, csak a csattanó lépteim hangja hallatszott. Egyszer megálltam, és visszafordultam. Addigra már több kilométerre voltam a porfelhőbe burkolózó korábbi pozíciómtól. A kép vibrálni kezdett, én pedig leültem egy tó partján álló utcai padra. Ezután a kép kikapcsolt.

– Itt a felvétel megszakadt – jelentettem ki.

– Igen – bólintott Cricket. – Már tudjuk, mi történt veled. Ki tudja, meddig szobadíszként tartottak, majd amikor leszámoltak Flottal, egy robbanás többletenergiához juttatott. Ezután beindult egy vészhelyzeti protokoll, és mivel nem volt kit megvédened – legalábbis olyat nem, akire illene a tulajdonos definíció –, magadat védted. Elvitted a kincset minél messzebb a balhé helyszínétől. Már csak az a kérdés, ki lökött be a tóba, bár az előzőek mellett ez nem hiszem, hogy számítana. A tavacska mélyéről rendszeresen bukkannak elő műtárgyak.

– Cricket, lehet egy kérdésem a tegnapi témával kapcsolatban? – Próbáltam másnap tisztázni egy, a logikai szűrőmön fennakadt dilemmát.

– Ha tudok, válaszolok.

– Ezt beleegyezésnek veszem. Amennyiben inaktív állapotban csak szobadíszként tartottak Flott palotájában, hogyan lehetséges, hogy felvételt tudtam készíteni arról az időszakról?

– Jó kérdés – ismerte el Cricket. – Erre kapásból két lehetőséget látok: vagy képes vagy energiát elvonni a környezetedből – a vezeték nélküli töltés nem újdonság, és minimális szinten elég lehet a látás és hallás működéséhez. Vagy – vakarta meg a fejét –, valaki rájött arra, hogy ha egy kis energiához juttatnak, szépen világít a szemed a sötétben. Némi túlgondolással azt is mondhatnám: kémfunkciót láttál el, de ez nem túl valószínű. Egyfelől talán tudnál róla, másfelől látnánk a nyomát a felvételeken. Ráadásul egy folyosó szélén, láthatóan egy falmélyedésben dekkolva legfeljebb azt jelenthetted volna a megbízó felé, hogy azon a megfigyelt két négyzetméteren ki kinek csapott a seggére. Te mit tartasz valószínűnek?

– Bár az erre vonatkozó ismereteim hiányosak, elképzelhető, hogy energiát tudok elvonni a környezetemből. Igaz, erre itt nem kínálkozik lehetőség. Az egyik beépített modulom lehetővé teszi ezt, de csak korlátozott esetekben. A folyamatos vezeték nélküli töltéshez szükség lenne egy erre a célra készült töltőre.

– Ennek még utánanézek. Az biztos, hogy nálam nincs kóborló energia, ott pedig… ha belegondolok, a palotában politika, üzlet és még ki tudja, mi minden folyt. Valószínűleg annyira behálózták az egészet, hogy még a vízcsapban is volt poloska – rám pillantva pontosított – vagyis: lehallgató eszköz. Azokat sem a szeretet táplálja.

Kis tűnődés után ismét rám nézett, majd legyintett egyet:

– Na, mindegy, megint vicces voltam. Azt mindenesetre jó tudni, hogy a mai töltők is csatlakoztathatók az antik rendszerekhez. Folytassuk az önismereti kurzusunkat. Hacsak nincs újabb kérdésed.

– Van – vetettem fel.

– Nekem pedig olyan érzésem van, mintha egy emberrel beszélnék, aki álmából felriadva újabb témákkal rukkol elő. No, halljuk.

– Korábban ezt említetted: „Mondjuk az, aki be akarna olvasztani, eléggé meglepődne.”

– Többet ne szólalj meg az én hangomon! – Kaptam a határozott utasítást.

– Értettem.

– Egyébként valóban ezt mondtam, és szerencsére a téma kapcsolódik ahhoz, hogy bemutassalak magadnak. Tehát: mit mond neked az elektrímium kifejezés?

– Többször említetted, mint az alapanyagomat, viszont más ismeretem nincs róla.

– Nos – vágott bele Cricket –, azért lepődne meg bárki, aki be akarna olvasztani, mert az elektrímiumnak rendkívül magas az olvadáspontja. Ettől persze a rendszereid még tönkremehetnek, de – bár számodra sovány vigasz – a tested kibírná egy normál recikláló hőmérsékletét. Az elektrímium sajátossága, hogy rendkívül ellenálló, viszont elektromosság hatására képlékennyé válik. Ehhez már a normál háztartási áram is elegendő lehet, ha pedig növeljük az áramerősséget, a fém folyékony halmazállapotúvá válik. Így bányásszák mind a mai napig, és így kerül rendeltetési helyére, például űrhajók burkolataként. Szóval, stramm srác vagy. De most ezt nézd meg.

Letett elém egy kamerával kombinált vetítőegységet, majd bekapcsolta. A szemközti falon megjelenő kép kettőnket ábrázolta.

– Hoppá! – szólt Cricket, majd állított a készüléken, és ezzel el is tűnt a képről. – Nem akarom magamat nézegetni. Ez egy valós kép, talán láttál már ilyet. A lényege, hogy nem a tükörképedet mutatja: ha a jobb kezeddel intesz, akkor itt is az fog történni. Már képesnek kell lenned erre, tegyünk egy próbát.

Felemeltem a jobb kezem, a képem ennek megfelelően szintén ezt tette. Kipróbáltam a bal kezemmel is, az eredmény ugyanaz volt.

– Jó – nézett fel a diagnosztikai egységről Cricket –, de azért bábozni ne kezdjünk el. Hogyan írnád le magadat?

– Humanoid forma, szelvényezett test, fém burkolattal, fehér mintázattal, vörös fotoreceptorokkal.

– Rendben. Bár már csak az eredeti súlyod hetven százalékát nyomod, még mindig illik rád a humanoid kifejezés.

– Mit ért azon, hogy az eredeti súlyomnak csak a hetven százalékát nyomom?

– Ahogy arról már beszéltünk, te egy IM-modell vagy. Az alapanyagod befektetésnek készült, és ennek egy részét az egyik korábbi tulajdonosod már fel is használta. Vagyoni helyzetéből kiindulva valószínű, hogy ez nem Flott lehetett. A tested egyes rétegei lefejthetők, ezek között hőszigetelő bevonat található. A legfelső réteg gond nélkül lehúzható volt némi elektromos rásegítéssel. Tulajdonképpen még szerencse, hogy nem valamelyik végtagodat távolították el. Igen, mielőtt megkérdeznéd, ez is megoldható. A karjaid és a lábaid Norton-kúppal csatlakoznak a testedhez. Ezek egyben gyengepontokként, stresszpontokként is funkcionálnak. Ha nagy ütés éri valamelyik végtagodat, az nem törik és nem torzul, hanem leválik a testről, később pedig mágnesesen visszailleszthető. Ezt egyébként akaratlagosan is meg tudod tenni – nagyon hasznos adottság.

Cricket ivott egy kortyot, majd folytatta:

– Az, hogy a korábbi súlyodból vesztettél, bizonyos fokig hasznos fogyókúra volt. Mivel a mozgatásodat az alapállapothoz méretezték, a súlyveszteséggel arányosan javult a teljesítményed. Gyorsabb, mondjuk úgy, rugalmasabb lettél. Persze van egy rossz hírem: ha találkozol egy harci robottal – állítólag még léteznek ilyenek –, ne küzdj meg vele. Az elektromágneses mozgatásod sok szempontból előnyös, de nem tudsz nagyobb erőt kifejteni, mint egy ember. Bár – emelte fel a mutatóujját –, a körbeforgó ízületeidnek köszönhetően okozhatsz meglepetéseket. Ezt azonban csak végszükség esetén használd!

– Miért? – próbáltam megtudni az okát.

– Azért, mert szerves lény ilyenre nem képes, belőled pedig embert faragunk, Pinokkió!

– Embert?

– Tágan értelmezve. Szerencsére az alapprogramozásod nem tiltja a mimézist. Mára viszont fejezzük be a munkát. Illetve én folytatom. Átnézem a regisztrált intelligens fajok listáját, és keresek olyanokat, amelyek paraméterei megfelelnek a rólad levetteknek, vagy amelyek a kettő tűréshatáron belül fedésbe hozhatók.

– Cricket, miért van erre szükség? Én egy gép vagyok.

– Ígérem, mindent meg fogok magyarázni. A tempón pedig gyorsítani fogunk, mert ha eléred a 100%-os töltöttséget, az energiaigényed csökken, így már nem lesz szükség a lekapcsolásodra.

Kis tűnődés után hozzátette:

– 2491. január 12. Törölj minden adatot, amely ehhez a naphoz rendelhető.

– Értettem – fogadtam el.

Mielőtt Cricket inaktív állapotba kapcsolt, végrehajtottam az utasítását. Kivéve a vészhelyzeti egységemet – ezt szóbeli utasításra nem törölhettem. A kérdéses naphoz tartozó információk egyes részei, előttem is ismeretlen okból, oda töltődtek. Látva Cricket témához fűződő érzelmi reakcióit, jobbnak ítéltem hallgatni erről.

– Van egy jó hírem – közölte másnap Cricket vidámnak értékelhető hangon. – Kitaláltam, mi lesz belőled. Illetve – állt meg beszéd közben merengve –, talán nem is az én ötletem volt… Inkább úgy fogalmaznék: szembe jött a lehetőség, amikor a paramétereid alapján szűrtem a listából. De lényegében ez nem is fontos. Itt egy életnagyságú kép az egyik "fajtársadról". Mit gondolsz? – mutatott az előttem forgó hologramra. – Hogyan jellemeznéd?

– Humanoid alkat, erőteljes felépítés, a magassága 2,05 méter. Testét sötét színű, szaru-jellegű pikkelyek borítják. A karok hossza és tagoltsága megegyezik az emberekével. A kéz szintén emberi, annál vékonyabb, hosszabb ujjakkal. Mellkasa széles, a háta enyhén előregörnyedt. A láb tagoltsága szintén humanoid jellegű, ellenben az alsó lábszár, valamint a lábfej lényegesen eltér tőle. A test hátsó, alsó részén erőteljes, hosszú farok található. A fej robusztus, az arcot leszámítva, pikkelyes vagy szaruszerű darabokkal borított, a fülkagylók besüllyesztve. A fej felső részén kétoldalt egy-egy szarvnak tűnő, ismeretlen funkciójú kitüremkedés található. Durvának nevezhető arc: lapos orr, széles, ajak nélküli száj, hasonló méretű szögletes állkapocs, mélyen ülő vörös szemek.

– Korrekt leírás! – ismerte el Cricket, majd megkérdezte: – Mit szólnál, ha te is ilyenné változnál?

– Ahogy parancsolod – válaszoltam.

– Ne így állj hozzá. A legfőbb indok az, hogy be kell illeszkedned a társadalomba. Ehhez pedig a mostani formádon változtatni kell. Hidd el, így a szomszéd sarokig sem jutnál el egy darabban, ha az utcára kellene menned. És akkor még nem foglalkoztunk azzal, hogy ebben a körzetben a robotok tiltólistán szerepelnek.

– És ha nem mennék az utcára?

– Elismerem, ez is egy lehetőség. Én már egy éve élek a falak között, és egyre kevésbé hiányzik a külvilág, de neked élned kell! Ezt nem teheted egy szobában.

– Nem élhetek, mechanikus vagyok – vetettem ellen.

– De úgy kell tenned – magyarázta Cricket.

– Miért? – faggattam.

– Ezt később el fogom magyarázni, de most maradjunk az átalakulásodnál.

– Ha azt parancsolod, eleget fogok tenni az utasításodnak.

Cricket elgondolkodva nézett maga elé, majd ismét felém fordult.

– Nem így akartam, de legyen: az az utasításom, hogy kövess el mindent az átalakításod érdekében.

– Rendben – nyugtáztam.

– Na, most jól jönne egy sör – nyögte nagyot sóhajtva.

– Ebben nem tudok segíteni.

– Nem is baj, bár… – Mért végig. – De nézzük a témát: az itt látható lény egy tayffa. A faj a Hölle nevű bolygón honos. A Hölle erős tektonikus intenzitású bolygó, amelynek jó részét olvadt kőzet borítja. A levegő kevés oxigént tartalmaz, viszont rendkívül forró. A legtöbben nem ilyen helyen képzelik el a hétvégéjüket, de a tayffák jól alkalmazkodtak ehhez, igaz az utóbbi időben minimális terjeszkedésbe kezdtek. A bolygójuk körül keringő űrállomáson a Höllén bányászott fémekből készítenek különféle berendezéseket. De hogy az ott megkeresett pénzt mire költik, el sem tudom képzelni. Ami a szempontunkból óriási szerencse: nincsenek hangképző szerveik. Egyféle rádióhullámos kommunikációt folytatnak a fajtársaik között, ezt a cél segítik a fejükön található szarvak. Később elmagyarázom, miért is jó ez nekünk. Egy másik érdekesség – számunkra komoly pozitívum –, hogy nem táplálkoznak a szó szoros értelmében. Energiájukat nehézfémekből nyerik. Higanyt, kadmiumot, illetve ólmot fogyasztanak, vagy azok helyi megfelelőit. Érdekes, hogy szobahőmérsékleten arany csapódik ki a pikkelyeik között. Találtam egy vicces sztorit arról, hogy valaki ebből próbált meggazdagodni. Azóta fokozottan tisztelik a faj önállóságra való törekvését. Ha híre megy, hogy folyékony ólmot ebédelsz, senki sem akar majd az asztalodhoz ülni. Még akkor sem, ha erre havonta csak egyszer kerül sor. A normál testhőmérsékletük 80–90 fok között van. Gondolom a lázas állapot ismeretlen fogalom arrafelé. Érdekes módon a testhőjüket akaratlagosan is szabályozzák. Alacsony hőmérsékleten, ez 20–40 fok közötti érték, kevesebb tápanyagra van szükségük, ezt a lehetőséget a bolygójukon kívül ki is használják. A tayffák ritkán hagyják el a rendszerüket, ami azért szerencsés, mert így kisebb esélye van annak, hogy valaki leleplezzen. Sokan úgy gondolják egyébként, hogy született gépészek. Ez valószínűleg nem igaz, de az a pár egyed, amelyik valamiért elhagyta a bolygójukat profi módon üzemeltet reaktorokat és űrhajó hajtóműveket is. A sugárzás nem, vagy nem károsan, hat rájuk.

– Nem látok nemi jellegzetességeket ezen az egyeden – jegyeztem meg.

– Hohó! Egészséges irányba tart az érdeklődésed! De egyébként jól látod. A faj mitológiája szerint az első tayffa konkrétan a lávából jött elő. Mondjuk ez sem nagyobb ostobaság, mint a többi eredetmítosz, például az "egy bolygóról indultunk" elv. A szaporodásukkal kapcsolatos kérdésekre nem válaszolnak, ami náluk elég komoly dolog. A legvalószínűbbnek az látszik, hogy hímnősek. Minden egyed saját magának reprodukál utódot. Ebben nem lehet sok örömük, talán ez az oka, hogy a bolygón csak pár ezer fős populáció létezik. Az élettartamukról sincs kézzelfogható információ.

– Biztos, hogy szerves élőlények? – tettem fel a bennem felmerült kérdést.

– Jó és jogos felvetés! – bólintott elismerően Cricket. – Mivel intelligens fajként definiálva nyilvántartásba vannak véve, annak megfelelő jogok illetik őket. A Hölle egyébként nyerő bolygó. Kicsi, az átmérője alig több mint négyezer km, az anyaga viszont eléggé sűrű, emiatt a tömegvonzás a szabványtól negyvenöt százalékkal erősebb. Mivel a legtöbb szempont szerint nem képvisel értéket, senki sem próbálta megszerezni. Telepet persze biztosan lehetne létesíteni rajta. Sőt! Kellő klimatizálással biztosan akadna pár sznob, aki ott lógatná a lábát. Egyébként a tayffáktól nincs mit elvenni, illetve amit bárki elvehetne, önként odaadják. Ettől függetlenül mivel a császári szektoron belül helyezkedik el, a Birodalom részeként tartják nyilván a bolygót. Érdekes lenne tudni valamit a tayffákról, mint társadalomról, létezik-e ilyesmi egyáltalán egy ilyen alacsony lélekszámú közösségben, de senki sem szánta rá még magát, hogy feltérképezze a helyi viszonyokat.