Copyright © Bakó-Herczeg Barbara, 2025

Minden jog fenntartva.

A könyv – a szerző és a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formátumban és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

Kiadja Bakó-Herczeg Barbara, Budapest, 2025

Kiadásmenedzsment: booxpert.hu

Borító: Lénárd György, Midjourney

Tördelés: Madarász György

ISBN 978-615-02-4143-2

Tartalom

1. RÉSZ

2. RÉSZ

3. RÉSZ

4. RÉSZ

5. RÉSZ

6. RÉSZ

7. RÉSZ

Köszönetnyilvánítás

Előfordul, hogy a vég egyszerre jön túl gyorsan és rémisztően lassan.

Túl gyorsan az itt maradottaknak, és túl lassan a szenvedőnek.

Ezernyi variáció, de mindegyiknek ugyanaz a vége.
Mérhetetlen üresség és kínzó fájdalom.
Olyan űr, amit semmi sem képes pótolni.
A hátrahagyottaknak nincs vígasz, nincs olyan szó,
ami begyógyítaná a begyógyíthatatlan.
Csak az emlékek maradnak, és az örökérvényű szeretet.

Az Apósom emlékére…

1. RÉSZ

BÁR A TÜNDÉREK, A HARCOSOK, AZ AMAZONOK, A TÖRPÖK és az iklik is emberek, sok mindenben különböznek. Minden fajnak megvannak a saját erősségei, gyengeségei, azok a tulajdonságai, amik különlegessé teszik. Az amazonok annak ellenére, hogy nő neműek, nagyon nagy fizikai erővel bírnak. Jóval nagyobbal, mint a törpök, az iklik vagy a tündérek. Emellett pedig egy bizonyos szintig a tűznek is ellenállnak. A harcosokat tartják a világ legerősebbjeinek, a fizikai erejük jóformán megközelíthetetlen. De nem csak a testük, hanem az elméjük is erős, amit mi sem bizonyít jobban, minthogy immunisak az elmemágiára. A törpök minden más fajnál szívósabbak, ha kell fél lábbal, fél kézzel, de a végsőkig küzdenek. Az iklik messzemenőleg a leggyengébb faj, de az eszük a helyén van. Nagyon találékonyak és hatalmas bennük a túlélési ösztön. Aztán itt vannak a tündérek, akik uralják a világ öt elemének mágiáját. A többi fajhoz képest nagy számban vannak köztük olyanok, akik valamilyen varázsképességgel rendelkeznek. De nem ez teszi őket igazán különlegessé, hanem az a szélsőség, hogy míg a testük az amazonokhoz és a harcosokhoz képest jóval gyengébb, addig a szervezetük és a belső szerveik sokkal erősebbek, mint bármelyik másik fajé. Ennek köszönhetően a tündérek immunisak a boszorkányok átkaira és rontásaira. Megmérgezni őket szinte lehetetlen, mert a mágiájuk elnyel minden olyan anyagot, amit károsnak érzékel. Ezenkívül nagyon ritkán betegszenek csak meg, azt is leginkább akkor, hogyha megbomlik a természettel való egyensúlyuk, vagy ha nagyon szélsőséges körülmények közé kerülnek. Éppen ezért áll ennyire értetlenül a történtek előtt Masa és Nesa. Zara fejfájása nem természetes a tündéreknél, számukra egyértelmű, hogy valami nagy baj van.

– Kérem, Naivin tanárnő… mondja meg, hogy mi a baja – Masa nagy, kérlelő szemekkel fordul a tanárnőhöz.

– Sok vizsgálatot elvégeztem, jóval többet, mint amennyi indokolt lett volna. Még olyanokat is, amiknél tudtam, hogy eredménytelenek lesznek. Nem találtam semmit. Nincs olyan kiváltó ok, ami megmagyarázná a fejfájást. Minden értéke rendben van, a szervezete teljesen egészséges.

– Akkor mégis mi a fene ütött belé? – Nesa nem tud parancsolni az indulatainak. Megőrjíti, hogy még a világ egyik legnagyobb gyógyítója sem tud mit mondani.

– Nyugodjatok meg, már hívtam segítséget.

– Segítséget? – Kérdez vissza meglepetten Masa. Nem érti, milyen segítségről beszél a tanárnő, hiszen Naivin forradalmi gyógyászata a legjobbak közé emeli őt.

– Egyenesen a tündérkirálynő testőrségéből jön egy nagyon erős elmetündér. – A két lány hosszú pillanatokon keresztül csak némán pislog a tanárnőre. Ha eddig csak egy-két kérdésük lett volna, akkor mostanra már lett vagy száz is.

– Elmetündér? Minek? – Végül Nesa értetlen hangja töri meg a csendet. Nace eközben kitartóan ácsorog Len irodájában. A tekintetét mélyen fúrja az apjáéba. A szíve hevesen dobog, nem akar olyan választ hallani, ami azt jelentené, hogy Zarának valami komoly baja van.

– Zara… valószínűleg…

Ez a hosszú csend bőven elég arra, hogy Nace-ben a feszültség az égig emelkedjen. Már éppen kifejezné türelmetlenségét, mikor Braid megszólal.

– Mentális támadás alatt áll.

Nace nagyokat pislog, ahogy próbálja felfogni, mit is jelent ez.

– Mentális támadás alatt? – Visszakérdez, bár ez fel sem tűnik neki, annyira el van foglalva a gondolataival. Egy nagy része óriási megnyugvást érez, amiért Zara nem beteg. Mintha egy hatalmas kő esne le a szívéről. Egy kisebb része azonban nagyon nyugtalan lesz.

– De… ki támadja Zarát? – Nace értetlenül ráncolja a homlokát. Nem látja az értelmét annak, hogy valaki megtámadna egy elsős diáklányt.

– Ez a kérdés, fiam. Mi is erre szeretnénk választ kapni… de talán még fontosabb az, hogy miért. – Braid még mindig az asztalnak dőlve, karba tett kezekkel áll. – Zara egy diák, mégis miért szeretne az ő fejébe bejutni bárki? – Gondolkodik hangosan az apja.

– És most mi lesz? Ki lehet deríteni, hogy ki áll a dolgok mögött? – Nace hangja megszakítja Braid töprengését. Sóhajtva löki el magát az asztaltól, és néhány lépést közelít.

– Nem tudom, fiam. Naivin már napokkal ezelőtt értesítette a királynőt, de az elmetündére éppen bevetésen volt. A mai napon azonban visszatért, és már úton van ide, az iskolába.

– Naivin eddig is tudta, hogy Zarának ez a baja?

– Sejtette. A szokatlan idejű és erősségű fájások miatt erre következtetett. Ráadásul megvizsgálta Zarát, és nem talált semmi testi okot. Már Zara fejfájásának második napján értesítette a tündérkirálynőt, de mivel nem volt ott az elmetündére, így várnia kellett. Én csak ma szereztem róla tudomást, ahogy a minisztériumban szinte mindenki. – Az ajtón halk kopogás hallatszódik, majd Len lép be rajta.

– Bocsánat, hogy megzavarlak titeket, de, Braid, megjött az elmetündér – értesíti, mire a parancsnok egyből elindul, de aztán megáll a fia mellett.

– Ne aggódj, Nace. Megérkezett a segítség. Biztos vagyok benne, hogy mindent meg fog tenni, amit csak tud – ütögeti meg fia vállát, majd ismét elindul.

– Én is megyek – jelenti ki Nace, és az apja után siet, aki erre megtorpan.

– Nem. Te menj és intézd el a dolgaidat! Ha megtudok valamit, majd értesítelek – mondja karakánul.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy bemegyek a hülye óráimra, amikor Zarát éppen mentálisan támadja valami idióta? – Nace indulatosan lép az apja mellé és határozottan néz a türelmetlen szemeibe. Tudja, hogy ez most nem éppen a megfelelő alkalom az ellenkezésre, hiszen Braid szemmel láthatóan nincs jó kedvében. Nace-t viszont sosem érdekelte igazán mások véleménye. Braid szemei csak úgy forrnak a hirtelen dühtől, amit Nace erősködése okoz.

– Miért is? Ha jól emlékszem egy hete még azt mondtad, semmi nincs köztetek. Akkor miért annyira fontos ez neked, hogy kihagyd az óráidat? – Braid és Nace különösen kevés időt töltöttek egymással az elmúlt évtizedekben. Nace ikli években húszévesnek számít, azonban a valóságban már harmincöt éve él ezen a földön. Braid mégis úgy érzi, hogy ismeri a fiát. Tudja, hogy Nace mennyire meg akar neki felelni, ezért sosem vallaná be előtte, ha beleszeret egy tündérbe. Nace viszont nem ismeri az apját, nem tudja, hogy Braid talán mindenki másnál jobban támogatná őt ebben.

– Mert jóban vagyunk… kedvelem őt. – Nace-nek még ezt is csak nagyon nehezen sikerül kimondania az apja előtt. Braid tekintete kissé meglágyul, számára egyértelmű, hogy itt többről van szó.

– Menj, fiam! Ha megtudok valamit, akkor egyből értesítelek – mondja a parancsnok szelíd hangon.

– Megmondtam már, apa, hogy nem megyek sehova! Tudnom kell, hogy mi történik – mondja Nace kissé dühösen, majd elsétálva az apja mellett végigszeli a folyosót, és beszáll a liftbe. Braid magában morogva lép be mellé Lennel az oldalán. Felérve a kilencedik emeletre Nace éppen csak kiszáll, mikor az apja megállítja. Len otthagyja őket, és a gyengélkedő közelében várakozóan a falnak támaszkodik. Nace tekintete megakad Nesán és Masán, akik Lentől nem messze ácsorognak.

– Nace, utoljára mondom, hogy menj innen… és vidd magaddal a lányokat is. Itt nem maradhattok – Braid ezúttal sokkal gyengédebben szól, ez azonban nem teszi kevésbé idegessé Nace-t.

– Miért? Miért zavar téged ennyire, hogyha én itt maradok?

– Engem sem engednek be hozzá, holott miniszteri tag vagyok. Nemhogy téged! – Braid kezdi elveszíteni a türelmét. Nace valóban nem jó időpontot választ a makacsságra.

– Attól még állhatok itt a folyosón – mutat idegesen a gyengélkedő felé.

– Nem, Nace, nem állhatsz – emeli fel a hangját, elveszítve a türelme utolsó szikráját is. Nincs hozzászokva, hogy Nace ennyire ne hallgasson rá. Len és a lányok tekintete azonnal rájuk szegeződik.

– A mentális támadásnak ezer formája lehet attól függően, hogy mit szeretnének vele elérni. Ennek a felkutatása sokáig elhúzódhat, és ez bizonyos esetekben… nem túl kellemes – Braid már jóval halkabban beszél, de mivel síri csend van a folyosón, a lányok tisztán értenek mindent. – Azt pedig neked nem kell hallanod.

Nace torkába beszorul a levegő néhány pillanatra, amíg rájön, hogy az apja mire is céloz. Pár másodpercig elgondolkozik, majd felháborodva rebbennek meg a szemei.

– Kínozni fogja az az elmetündér? – Hördül fel. A hangja ezúttal neki is sokkal hangosabban cseng. Nem csak Nace-nek, de a lányoknak is hevesen ver a szíve, bár őket már nagy vonalakban beavatta Naivin.

– Segíteni akarunk neki, Nace, de addig nem szakíthatjuk meg a kapcsolatot, amíg nem tudjuk, hogy pontosan mit is keresnek benne. – Nace hitetlenkedő hangot hallat az apja szavaira.

– Szóval már rég el lehetett volna mulasztani a fájdalmait, de helyette napokig hagytátok szenvedni, amíg megjön az elmetündér, hogy aztán kutakodjon benne – Nace megvetően rázza a fejét. Végül is semmi meglepő nincs ebben, Naivin is miniszteri ember volt régen, onnan hozza a módszereit.

– Válaszokat kell kapnunk, Nace. Tudnunk kell, hogy mi az oka annak, amiért valaki egy elsős diáklányt támad. Zara főtündér, ez minden mást felülír. – Braidet zavarja Nace megvető pillantása, másrészről viszont megérti őt.

– Hát pont ez az! Ő csak egy elsős diáklány, aki még semmit nem tud. Mégis mit szedhetnének ki belőle, ami veszélyes lehet? Semmit! Ezt nektek is fel kellett volna ismernetek, mielőtt hagyjátok őt napokig szenvedni – Nace hangja mérges és feldúlt. Braid ahelyett, hogy egyre idegesebb lenne, inkább egyre jobban megnyugszik. A büszkeség apró villanásai jelennek meg benne, amiért a fia ennyire a szívén viseli egy tündérlány sorsát.

– Fiam – Braid sóhajtva mosolyodik el. – Mint mondtam, mi csak ma szereztünk erről tudomást. Te sem tudsz még sok mindent, sem a minisztériumról, sem a fajokról. Az elmemágia egy nagyon nehéz dolog, iszonyatosan sok gyakorlás kell ahhoz, hogy valaki képes legyen olvasni, belelátni egy másik ember fejébe. Az elme sok rétű és bonyolult. Rengeteg mélysége van, eldugott, elrejtett zugok millióival tarkítva – Braid mélyen néz a fia világos íriszébe, amit kétségkívül tőle örökölt. – Ahhoz, hogy Zarának ilyen erős fejfájásai legyenek, hatalmas erőre és magasfokú támadásra van szükség. Ezt senki nem csinálja puszta szórakozásból, úgyhogy tudnunk kell, mit akarnak tőle. Most pedig bocsájts meg nekem, de sürgősen beszélnem kell Merlysszel. – Braid hátat fordít a fiának, és megnyomja a lift hívó gombját. Nem telik el sok idő, és megjelenik az elmetündér. Naivin egy burkot von a szoba köré, hogy a hangok semmi esetre se hallatszódjanak ki. Nace nagyon ideges, főleg azóta, hogy a tündér bement. Tudja, hogy mi folyik bent. Tudja, hogy éppen Zarát kínozzák válaszok után kutatva. Braid sietősen lép be Merlys irodájába. Ismerős neki a hely, bár mikor legutóbb itt járt, akkor nem pont így nézett ki. Az asztal elé sétál, ahol Merlys ül, és a kezeivel rátámaszkodik.

– Mondj el mindent, amit Zaráról tudsz – Braid hangja határozott és kissé erőszakos.

– Már megbocsájts, de, hogy merészelsz így betörni az irodámba? – Merlys még a végtelenségig mondaná, de Braid türelmetlenül közbe vág.

– Hagyjuk a formaságokat. Tudnom kell mindent, amit te tudsz, mert itt valami nagyon bűzlik. Egy diáklányt nem szoktak mentálisan megtámadni, főleg akkor, ha ő csak egy közönséges tündérházaspár gyermeke. – Világos szemei türelmetlenül csillognak. Merlys lassan, megfontoltan áll fel, ujjait összefűzi hasa előtt. Braid is felegyenesedik. Erős testfelépítése és hatalmas izmai alapesetben nagyon kíváncsivá teszik a tündéreket, hiszen a tündérférfiak közel sincsenek ehhez a szinthez. Braid pedig különösen izmos még a harcosok között is. Általában ez igen kellemes látványt nyújt, messziről nézve, biztonságban. De így, hogy Braid Merlys fölé magasodik, még a köztük lévő asztal sem biztosít elég fedezéket. Egy ártatlan tündérdiák ettől eléggé megijedne, nincsenek hozzászokva az ilyen nagy és erős emberekhez, ahogy ehhez a határozott kemény tekintethez sem. Merlys persze más. Idős tündér létére már sok mindent látott és tapasztalt. Braidet pedig hosszú évek, évszázadok óta ismeri. Tudja, hogy az erős megjelenése ellenére az egyik legártalmatlanabb harcos.

– Nincs több információm róla, mint bárki másnak. Én is csak annyit tudok, hogy Zara a Whitaker házaspár lánya. Tia földtündér, Morriel pedig tűztündér. Sandflowerben született és nevelkedett. Teljesen átlagos élete volt.

– Mi a szülők teljes neve? Utánuk akarok nézni az adatbázisban. – Merlys arca egy pillanatra megrezzen. Nem tetszik neki, hogy Braid Zara után érdeklődik.

– A tündérek életében szinte minden máshogy működik, mint a harcosokéban. Ahhoz, hogy egy tündér családfáját fel tudd kutatni, tudnod kell, hogy hogyan működnek nálunk ezek a dolgok. Születés, halál, öröklés. Nem is beszélve arról, hogy… – Braid türelmetlenül emeli fel egyik kezét a mellkasa elé, hogy Merlys végre elhallgasson. Jelenleg az idővel fut versenyt. Merlys már jó pár éve nem tagja a minisztériumnak és ez idő alatt rengeteg minden változott. Bár arról még ő is tud, hogy az elmetündéreket már hétszáz éve gyengén képzik ki. Szándékosan. Egy, a mostani rendszerben kiképzett átlagos elmetündér nem lenne képes ilyen erős nyomást gyakorolni Zarára ilyen hosszú időn keresztül. Meg kell találnia az okát, hogy ki és miért folyamodna ilyen módszerhez. Ehhez pedig az első és legfontosabb lépés, hogy kiderítse, ki is pontosan Zara, amiért őt szemelték ki áldozatnak.

– Merlys, te hülyének nézel engem? Évszázadok óta élek ezen a földön és dolgozok a minisztériumban. Még olyan dolgokat is tudok a tündérekről, amikről azt kívánom, bár ne tudnám. Tisztában vagyok a hagyományaitokkal, az életetek felépítésével és még a megszámlálhatatlan mocsokról is tudok, amit a fajotok tett.

– Ez nem tartozik most ide, Braid – Merlys feszülten szívja be a levegőt, és lassan, de visszaül a helyére.

– Mondd csak, Merlys… – Braid ismét az asztalra támaszkodik. Elég veszélyes látványt nyújt így. – Milyen érzés tanárként itt ülni az iskola falai között? Milyen varázsolni tanítani a még ártatlan és tudatlan tündérdiákokat? Könnyű továbblépni? Könnyű úgy tenni, mintha nem tudnál a világ mocskairól?

– Elég legyen, Braid! – Kiált Merlys feldúltan és tekintetét szigorúan emeli a világos íriszekbe. – Mégis mit akarsz ezzel elérni? Hosszú évszázadokig szolgáltam a minisztériumban. Mindent megtettem, amit kértek tőlem. Miért? Mert meg kellett tennem. Mintha te nem tudnád, hogy működik ez. Csak nekem több eszem volt, Braid. Több, mint neked. Mert én jóval hamarabb rájöttem, hogy magamat óvom meg, ha nem kérdezősködök többet. Te is megtehetted volna, és akkor talán tükörbe tudnál nézni – Merlys élesen szól, egyszerre vádló és bűnbánó hatást kelt.

– Mert neked talán megy? – Braid kérdése mélyen hatol Merlysbe. Mélyen, hiszen ez egy nagyon érzékeny pont. A lila tündér szemek pillanatról pillanatra jobban csillognak, ahogy könnyekkel telnek meg.

– A megfelelő helyre tudtam tenni magamban mindent, ami a múltam részét képezi. Tudom, hogy miket tettem, nem söpröm a szőnyeg alá, minddel szembenéztem. Sajnálom… de már nyugdíjba vonultam. Elszakadtam a minisztériumtól és soha többet nem kell szörnyűségeket tennem. Volt időm a bűntudatra, többszáz év. Most már szeretnék másra koncentrálni. A maradék éveimben szeretnék nyugalomban élni. Hiszen nem ostorozhatom magam életem végéig… Úgyhogy igen, Braid. Én tükörbe tudok nézni. – Bár a szavai határozottnak tűnnek, a szemeiben csillogó könnyek nem éppen arról árulkodnak, hogy sikerült elengednie a múlt borzalmait.

– Tudom, hogy a tündérek családfáját felkutatni hatalmas munka. Az évezredek alatt folyamatosan változtak a névörökléssel kapcsolatos szokásaitok. Tisztában vagyok vele, hogy alapesetben a szülők döntik el, hogy a gyermek az anya vagy az apa vezetéknevét kapja. Van, hogy mindkettőt. De azt is tudom, hogy van pár név, mely az évezredek alatt olyan naggyá nőtte ki magát, hogy különböző minősítéseket kaptak. Ebben az esetben egyértelműen ez a név viszi tovább a családi vonalat. Tisztában vagyok ezekkel. Úgyhogy mond meg kérlek, Zara szüleinek a teljes nevét, hogy utánuk nézhessek. – Braid ezúttal sokkal nyugodtabban beszél. A hangja inkább kérlelő, mintsem parancsoló. Merlys kihúzza magát, majd egy mélyet sóhajt.

– Ez még nem minden. A legnehezebb része az, hogy a tündéreknél nincsenek harcos nevek. Kitörölték az összes harcos vezetéknevet, így egyes családok felkutatása borzasztóan bonyolult, hiszen van, ahol nincs meg a vezetéknév… Másrészről pedig Zara az én tanítványom. Diák még, nincs köze minisztériumi dolgokhoz, úgyhogy nagyon hálás lennék, hogyha békén hagynád őt is és a családját is. Eljön majd az idő, amikor már valamilyen szinten a te beosztottad lesz… Várd ki. – Merlys nem olyan választ ad, amilyet Braid vár. Kissé fel is idegesíti magát ezen.

– Miért titkolózol? Mit nem szeretnél, hogy megtudjak róla? – Merlys szíve hevesebb dobogásba kezd. Ismeri már Braidet, tudja, hogyha valamit a fejébe vesz, akkor azért a végtelenségig elmegy. Az pedig, hogy azt hiszi, titkol valamit, egyenlő azzal, hogy kutakodni fog.

– Elmondtam már, Braid. Nincs mit tudnod Zaráról. Ő csak egy főtündér, akinek teljesen átlagos egy elemmel rendelkező szülei vannak. Van ilyen. Előfordul. Nem kell, hogy a szülők főtündérek legyenek ahhoz, hogy a gyermek is az legyen. Az én szüleim sem főtündérek, én mégis az lettem.

– Tudom, Merlys. Tudom! De azt is tudom, hogy ez iszonyatosan ritka. A főtündérek mára szinte kihaltak.

– Ezt éppen egy főtündérnek mondod, miközben egy másik főtündérről vitatkozunk.

– Ne mondd nekem azt, hogy Zara azon ritka esetek közé tartozik, aki jelentéktelen szülők gyermekeként lett főtündér. Ezt nem hiszem el.

– Braid! Nincs olyan, hogy jelentéktelen szülő – Merlys éppen belefogna egy nagyon hosszú kioktatásba arról, hogy minden élet mennyire fontos, de Braid ezt megelőzve megrázza a fejét.

– Tudod, hogy értettem – néz rá szigorúan. Merlys sóhajtva hunyja be a szemét egy percre.

– Még nem is tudunk semmit. Miért nem várod meg, hogy mit mond az elmetündér, mielőtt nyomozásba kezdesz? – Braid szinte biztosra veszi, hogy Merlys többet tud, mint amennyit elmond.

– Eleget tudok ahhoz, hogy átlássam azt, hogy itt valami nagyon nincs rendben. Átfogok nézni minden információt, amit csak találok, és ha rájövök, hogy a Whitaker és a Lyellarnia családnak bármi köze is van egymáshoz, akkor… – Braid megfékezi az indulatosságát. Kezd elszaladni vele a ló, és a harcos vére egy röpke ideig úrrá lesz rajta. Nem célszerű megfenyegetnie egy nyugalmazott expedícióhőst.

– Akkor mi lesz? – Merlys mérgesen kerüli meg az asztalt, és ahogy Braid felé fordul, szorosan elé áll. – Akkor mi lesz? – Ismétli meg a kérdését. A szemei villámokat szórnak. Braid idegesen fújtat egyet, megfordul és kisiet a szobából, mielőtt bármi olyat mondana, amit később megbán. Feszülten toppan be a liftbe, miközben próbálja magát lenyugtatni. Mostanában nagyon összejöttek a dolgok. Még meg sem old egy problémát, de már jön egy másik. Kezdi túlvállalni magát. Annyi mindenbe fogott bele egy időben, hogy úgy érzi, kezdenek kicsúszni a szálak a kezei közül. Rengeteg idejét felemészti a fajokkal folytatott politikai harc. Ha akar, ha nem, mindig belekerül ezekbe a kérdéses vitákba. A törpökkel béketárgyalások vannak, a manókkal kereskedelmi tárgyalások, a tündérekkel pedig a béke megszilárdulásán dolgoznak, legalább is felszínesen. Valójában hatalmas harcok folynak a tárgyalóteremben. Nem véletlen, hogy ezeket a kényes ügyeket mindig Braid intézi, mert más már kinyírta volna azt a tündérbanyát, aki a királynő fő tanácsosa. Tiszta szívből gyűlöli a harcosokat, és mindent megtesz annak érdekében, hogy keresztbe tegyen nekik. Braid elmosolyodik, ahogy arra gondol, milyen arcot fog majd vágni Queshia Mirroena, mikor a következő ülésen előhozakodik a terveivel. El akarja érni, hogy nagyobb beleszólása legyen a tündérügyekbe. Legalább is a minisztériumon belül. Illetve emlékeztetni akarja őket arra az ígéretükre is, hogyha születik egy főtündér, akkor ő végre a harcosoké lesz. Braid biztosra veszi, hogy a tündérek ezt már szándékosan elfelejtették. Főleg Mirroena, aki előszeretettel szeg meg mindent, amit csak lehet. A liftből kilépve Lenhez sétál, aki mély társalgásban van Nace-szel és a lányokkal. Braid látja rajtuk, hogy történt valami. Kérdeznie sem kell, mert amint Len észreveszi, egyből felé fordul, és bizalmasan közel lép hozzá.

– Az elmetündér elment. Tíz percet sem volt bent Zaránál. Megkérdeztem, hogy mi történt, de csak annyit válaszolt, hogy ez nem tartozik rám. – Braid mérgesen sóhajtva rázza meg a fejét.

– Ezt nem hiszem el! Komolyan mondom, hogy megőrülök! – A hangja úgy csap le, akár a mennydörgés és az ajtót feltépve beront a szobába. Naivin éppen Zara mellett áll, miközben egy injekciós tűvel belefecskendez valamit a testébe.

– Mit csinálsz? – Braid hangja olyan kemény, hogy Masa és Nesa megugrik tőle. Ők nincsenek hozzászokva ehhez a stílushoz. A lányok, illetve Nace és Len kihasználják az alkalmat, hogy Braid csak így berontott, és beosonnak a szobába. Len azért a biztonság kedvéért becsukja az ajtót, bár, ha Braid kiabálni kezd, az a csukott ajtón is ki fog hallatszani, ha már nem áll fent a szoba körüli burok. Naivin nem zavartatva magát, szép lassan és nyugodtan elvégzi a dolgát. Leteszi a fecskendőt az ágy melletti kis asztalkára, majd komótosan Braid felé fordul.

– Elmulasztom a fájdalmait.

– Mit adtál be neki? – Braid hangja még mindig nagyon határozott és kemény. Le sem tagadhatná, hogy parancsnok.

– A mágiaelnyelő szérumot, amit a megtisztulási napokon szoktunk használni. – Naivin nyugodt, a megjelenése is nagyon békés. Lassan elfordul, és Zara mellől az asztalához lépked. Masa és Nesa meglepődve néznek össze. Jártak már ők is megtisztulási szertartáson, de mivel gyermekek voltak, így ők még nem kaptak a szérumból. Viszont tudják, hogy ez nagyjából huszonnégy óráig tart, és addig nem tud az adott tündér varázsolni. Cserébe nem fogékony mások varázslataira sem.

– Zara mindjárt felébred, úgyhogy megkérlek titeket, hogy távozzatok. – Naivin az asztala mögül pislant a szobában ácsorgó váratlan vendégekre.

– Mit mondott az elmetündér? – Braid figyelmen kívül hagyja Naivin kérését. A tanárnő szüntelenül nézi a parancsnokot. A szeme sem rebben, majd hirtelen elszakítja tőle a tekintetét és az asztalon lévő papírokat pakolgatva sóhajt fel.

– Semmit… Nem mondott semmit. – A légkör hirtelen lesz az eddigieknél is sokkal feszültebb. Szinte súlyként nehezedik a bent lévőkre.

– Semmit? Mi az, hogy semmit? Csak mondott valamit – hitetlenkedik a kezeivel hadonászva Braid.

– Megkérdeztem tőle, hogy mit talált. Ő annyit mondott, hogy semmit. Mihelyt végzett, kérte, hogy adjam be Zarának a szérumot. Utána elment. – Braid nagy szemekkel pislog Naivinre. Élesen szívja be a levegőt, és mindezt olyan sokáig teszi, hogy Nesa már értetlenkedve nézi, hova fér ennyi oxigén.

– Már majdnem három évszázada segítem a tündéreket. Ott vagyok az expedícióitokon és segítem a politikátokat is, ennek ellenére kizártok mindenből. Ha én nem lennék, az amazonok bizonyára már leigáztak volna titeket az elmúlt századokban. A fajotok a kihalás szélén áll, hiába próbáljátok meg titkolni, Naivin. Tudom, hogy mekkora szarban vagytok. Egy amazontámadás végzetes lenne a számotokra, és jelenleg én vagyok az egyetlen, aki kettőtök között áll. – Mondatról mondatra emelkedik a hangja. A végén már mondhatni, kiabál.

– Tudom, Braid, és azt is tudom, hogy rengeteg mindent tettél értünk, és hogy sosem fogjuk tudni meghálálni neked a rengeteg segítséget. Tisztában vagyok ezzel. Csakhogy már nem dolgozom a minisztériumban, és mikor ott dolgoztam, sem tehettem volna semmit, mert nem voltam döntéshozó pozícióban.

– Meg sem próbáljátok meghálálni! Mindig próbáltam békés úton elérni mindent, amit a tündérekkel kapcsolatban akartam. Benyújtottam a javaslataimat, amire mindig nem volt a válaszotok, amit el is fogadtam. De most már elég! Ha nem értetek a békéből, akkor majd értetek a háborúból. – Braid szinte kiront a szobából otthagyva a döbbent többséget.

Naivin aggodalmasan leroskad a székre és sóhajtva az asztalra könyököl. Fejét a tenyerébe temeti. Len meglepetten bámulja az ajtót, amin keresztül Braid távozott. Látta már többször is feszültnek és idegesnek, látta már tombolni, és úgy ismeri, akár a tenyerét. Éppen ezért tudja, hogy Braid most nem önmaga. Ki van fordulva magából, máskülönben nem beszélt volna így. Nehéz időszakon megy keresztül. A Janáért folytatott harc, amit az amazonokkal vívott, rengeteg mindent kivett belőle, de legalább volt miért harcolnia. Viszont mióta megszerezte Janát, elveszettnek tűnik. Nem boldog, pedig minden vágya az volt, hogy a lánya mellette legyen.

– Ha Braid elfordul tőlünk, akkor nekünk végünk, Len – Naivin hangja halk és csüggedt. A professzor megrázza a fejét.

– Most csak… mérges és feszült. Sokat harcol a tündérminisztériummal, és nem tudja elfogadni, hogy a sok segítség ellenére a tündérek kizárják mindenből. Több hatalmat akar a kezébe.

– Kizárt dolog. Queshia Mirroena ezt sosem fogja megengedni – rázza meg a fejét reményvesztetten Naivin. Tudja, hogy ez egy nagyon nehéz helyzet. Megérti Braidet, de megérti a tündérminisztériumot is.

– Kénytelen lesz. Nincs más választásotok, Naivin. Az imént mondtad, hogyha Braid elfordul tőletek, akkor végetek. Teljesítenetek kell a kéréseit, különben nagyon gyorsan bajban fogjátok találni magatokat. Braid az egyetlen, aki felszólalna mellettetek. A többi harcos nem fog kiállni értetek, és ha az amazonok megtámadnának, csak megrántanák a vállukat. Te befolyásos személy vagy, Naivin. A tündérek mélyen tisztelnek téged. Beszélj a minisztériummal, beszélj a tündérekkel – Len hangja inkább kérlelő. Ő azon személyek közé tartozik, aki nem szeretné, hogy a tündéreket elsöpörjék a föld felszínéről. – Nincsenek erős tündéreitek, Naivin. Ha az amazonok kiszagolják a gyengeségeteket, biztosak lehettek benne, hogy lecsapnak.

– Nem tudom mit tehetnék, Len. Queshia Mirroena gyűlöl titeket – Naivin tehetetlenül rántja meg a vállát.

– Queshia Mirroena egy öntörvényű zsarnok. Rengeteg információ el sem jut a királynőhöz, mert az a szipirtyó maga oldja meg a dolgokat. Talán beszélhetnél a királynővel. Kerüld ki Queshiát, intézz egyből a királynőhöz meghallgatási kérvényt. Tudasd vele, hogy mekkora a baj. Tudasd vele Braid követeléseit.

– Mik Braid követelései? – Kíváncsiskodik Naivin, hiszen neki ezekről nincs tudomása. Ő csak egy főállású tanárnő, mellette pedig gyógyító.

– Pontosan én sem tudom, de a következő tanácsülésen akarja bemutatni őket. Mindenesetre jó lenne, ha a királynő személyesen is részt venne rajta, mert ha ez megint Queshiára lesz bízva, akkor semmi jóra nem lehet számítani. – Len és Naivin teljesen megfeledkeznek a lányokról, akik halálra vált arccal hallgatják a beszélgetést. Tündérföldén vígan élnek az emberek és egyáltalán nincs tudomásuk arról, hogy ekkora veszély fenyegeti őket. A valóságban tényleg csak egy hajszálon függ az életük. A két lány kétségbeesve néz egymásra.

– Figyelj, Naivin. Braid nem akar ártani a tündéreknek. Pusztán csak nagyobb beleszólást akar a minisztériumon belüli tündérügyekbe – kezd bele Len, de Naivin frusztráltan félbeszakítja.

– Tudom, de Braid harcos. Mégis mi köze lenne neki a tündérügyekhez? Megértem Braidet, de megértem a tündéreket is. A harcosok eddig minden döntő pillanatban ellenünk voltak, minden csatát szinte egymás ellen vívtunk. Te engednéd, hogy egy ilyen faj kezébe kerüljön a sorsod? – Naivin nagy aranyló szemeivel Len tekintetét fürkészi.

– Nem. – A harcos férfi gyengén rázza meg a fejét, majd sóhajtva vakarja meg a homlokát. – Egyáltalán nem vagytok könnyű helyzetben – ismeri el Len. – Az amazonok és a harcosok egymás iránti hűsége már több tízezer éves. A kezdetektől datálható, éppen ezért nincs garancia arra, hogy ezúttal máshogy lenne. – Len bólogat, miközben beszél. Tisztában van vele, hogy a tündérek helyzete nagyon bonyolult. Nincs túl fényes kilátásuk a jövőre nézve. Zara nyöszörgő hangot hallat, ahogy egyik kezét a fejéhez emeli. Nace szinte egy lépéssel mellette terem, és kíváncsian hajol közelebb hozzá. Naivin is oda siet és kedves hangon kezdi kérdezgetni Zarát.

– Jól vagy? Fáj még a fejed? Érzel valamit? – A tündérlány fáradtan nyitja ki a szemét. A tekintete szinte azonnal összeforr Nace aggódó íriszével. Látszik Zarán, hogy nem érti mit keres itt a harcos fiú. Nem teszi szóvá, helyette elszakítja tőle a tekintetét. Lassan vezeti arrébb, észrevéve Lent és a lányokat. Végül Naivinen állapodik meg.

– Olyan…furcsa – dünnyögi a szavakat kissé rekedtesen. Kezével megdörzsöli a homlokát. – Halovány… nem fáj, de érzek valamit… nem tudom. – Zara végül megrázza a fejét. Nem nagyon tud gondolkodni és azt sem tudja megfejteni, hogy pontosan mit is érez.

– Jól van, semmi baj. Csak pihenj. Az elmúlt napok sok mindent kivettek belőled, szükséged van egy kis töltődésre és pihenésre – Naivin kedvesen Zarára mosolyog. A többieket elküldi, hogy Zara pihenni tudjon. A lányok alaposan körbeölelgetik és- szeretgetik, csak azután hagyják el a helyiséget. Nace nagyon nem akar távozni, de végül Naivin nem hagy neki más választást. A tanárnő elsősorban készít egy vitaminbombát Zarának, amit ital formájában kell a szervezetébe juttatni. Utána pedig az álomlambó virágából készít egy teát, ami úgy kiüti Zarát, hogy másnap reggelig alszik. Mikor kinyitja a szemét, sokkal jobban érzi már magát. Az a furcsa érzése elmúlt, az elméje kitisztult, és végre képes a gondolkodásra. Jóízűen fogyasztja el a reggelijét, amit Naivin hoz neki. Már idejét sem tudja mikor evett utoljára, de ez nagyon jót tesz a közérzetének. A tanárnő ad neki egy szérumot, ami megakadályozza az elméjébe hatolást. Lassan letelik a 24 óra, és a mágiája visszatér, ami azt is jelenti, hogy újra fogékony lesz mások varázslataira is. Ezt Naivin nem szeretné megvárni, így megelőzve a bajt, már most megitatja vele az elmemágiát gátló szert. A tanárnő már végre visszaengedné Zarát a saját szobájába, mikor megjelenik Merlys és Braid. A parancsnok szigorú tekintettel áll meg Zara ágyának végében, és összefonva maga előtt a kezeit nézi a tündérlányt. Zarának egyből világossá válik, hogy a parancsnok nagyon rossz kedvében van. Eddig mikor találkozott vele mindig nagyon kedves volt és mosolygós, most viszont komor. Zara meglepődik, mikor Merlys az egyik, Naivin az ágyának másik oldalára áll. Hirtelen azt se tudja kire nézzen.

– Szeretnénk beszélni veled – kezdi Merlys halkan. – Van sejtésed arról, hogy mi történt veled? – A mágiatan tanár hangja nagy nyugalmat sugároz. Zara mélyen belenéz a lila íriszekbe, miközben a szíve hevesebben dobog. Van-e fogalma? Kellene, hogy legyen? Emlékszik néhány dologra. Mintha látott volna ezt-azt. Embereket, körvonalakat. Néha hallott hangokat. Egy bizonyos mondatot. De ideje sem volt még összerakni a kirakóst.

– Nem – inkább csak megrázza a fejét. Nem akar találgatni. Merlys halványan bólint, majd együttérzően sóhajt.

– Valaki… nem tudjuk, hogy ki, mentálisan megtámadott téged. Tegnap itt volt egy elmetündér, hogy belelátva az elmédbe kiderítse, hogy ki áll a támadás mögött. Viszont, miután bent volt nálad, sietősen elment, és csak nagy nehezen sikerült beszélnem vele. Nem mondott, csak annyit, hogy ez nem rám tartozik, de már beszélt az illetékesekkel. – Merlys bár mesél, a tekintete kérdőn fürkészi Zarát. A tündérlány megdörzsöli a homlokát. Nem érti pontosan mire is kíváncsi Merlys, hogy mit tudhat ő erről az egészről. Az idő nagy részében aludt, amikor fent volt, akkor pedig olyan erős fájdalmai voltak, hogy gondolkodni sem tudott tőle.

– Sikerült… kapcsolatot létesíteniük veled? Beszéltél velük? – Zara arca döbbenten rándul meg. Sikerült beszélniük?

– Mármint… telepatikusan? – Kérdezi meg tágra nyitva a különleges szemeit. Merlys halványan bólint. Zara tekintete egy pillanatra Braidre siklik, majd vissza a tanárnőre. Hallott egy mondatot. Két szót, de nem tudja mit jelent, hogy mit akartak ezzel üzenni, mondani.

– Nem – rázza meg a fejét Zara, de a hazugság apróbb jelei láthatóak rajta. A parancsnoknak már van tapasztalata a hazugságok terén. Sok embert látott már fűt-fát hazudni, csak azért, hogy ne öljék meg. Tudja, hogy az apró rángások, elnézések, a szemek lesütése, vagy az orr megvakarása, mind a hazugság jelei lehetnek.

– Láttál esetleg valamit? Bármit? Egy helyszínt? Egy embert? Vagy egy tárgyat? Bármit? – Merlys sorozatos kérdései egyre idegesebbé teszik Zarát. Nem is gondolkozik a válaszon, csak ismét megdörzsöli a homlokát.

– Ne… nem tudom. – Zara lehajtja a fejét, Merlys pedig egyből hátrébb lép egyet.

– Jól van, semmi baj. Hagyunk pihenni, majd később beszélünk. – Mondja kedvesen és Braid mellé lépve kezét a vállára teszi. A parancsnok idegesen dörzsöli meg a borostáját. Egy nagy levegőt vesz, ő még nem akar menni. Tudja, hogy Zara nem mondott igazat, ez pedig mérhetetlenül bosszantja. Tudnia kell.

– Gyere, Braid – súgja Merlys, miközben finoman tolni kezdi a vállát. A parancsnok egy darabig ellenáll neki, de aztán megadja magát, és hátat fordítva kisétál a helyiségből.

– Gyere, Zara! Visszamehetsz a szobádba – mosolyog kedvesen Naivin. Mindenben segít Zarának, egészen a szobájáig elkíséri. Megvárja amíg befekszik az ágyba. Nesa és Masa egyből köré gyűlnek, nem sokkal később még Orla is csatlakozik hozzájuk. Naivin a lányokra bízza Zarát, és visszamegy a saját szobájába. Orlával az élen a lányok kifaggatják Zarát. A tündérlány meg is lepődik rajta, hogy hármuk közül pont Orla a legkíváncsibb. Nekik sem mond semmit, egyelőre legalábbis nem. Először kicsit magában kell rendeznie a látottakat, mert még ő sem tudja értelmezni. Orla gyorsan rájön, hogy itt nem fog semmilyen érdekes információhoz jutni. Már éppen menni készül, amikor az ajtóban megjelenik Nace. A négy lány szinte egyszerre kapja rá a tekintetét. Míg Orla arca kivirul, addig Zaráé inkább elkomorul.

– Nace! – Kiált fel boldogan az aranyhajú tündérlány. Zara még jobban összehúzza magát. Szeretne eltűnni, nem akar Nace-szel beszélni, még csak a közelében sem akar lenni. A szíve fájdalmasan ver, hiszen Nace közel állt hozzá. Sőt, még mindig közel áll, a történtek ellenére is. Zara pedig ezt nem tudja elfogadni, és hevesen tiltakozik a saját érzelmei ellen.

– Sziasztok – Nace halkan köszön. Orla és Nesa jókedvűen köszönnek vissza neki, míg Zara és Masa csak dörmögnek az orruk alatt. Zara egy nagy levegőt vesz, ezzel készítve fel magát az elkövetkezendő percekre.

– Kérlek, menj el, Nace. – Zara szelíden szólal meg, azonban a reakció, amit ezzel kivált, hatalmas feszültséget gerjeszt. Orla arca vált a legértetlenebb ábrázatba, Nesa kicsit meglepődik rajta, de csak néhány pillanat erejéig, hiszen betudja ezt annak, hogy Zara a karkötős eset miatt haragszik Nace-re. Masa nem lepődik meg, sőt, végre úgy gondolja, hogy Zara ezúttal helyesen cselekszik. Nace nem erre számít. Azt sejtette, hogy Zara nem fogja kitörő örömmel fogadni őt, de azért azt gondolta, hogy ez a mentális támadás elfeledteti Zarával azt a folyosós incidenst, vagy legalábbis háttérbe szorítja.

– Beszélhetnénk…? Kettesben – néz végig Nace a lányokon. Zara szinte azonnal határozottan megrázza a fejét.

– Mi soha többet nem leszünk kettesben – Zara határozottan, mégis szomorúan ejti ki a szavakat. Ha akarná sem tudná palástolni, hogy ezt mennyire fáj kimondania. Ez az átkozott fiú nagyon megbántotta. Ráadásul szem és fültanúja volt egy olyan esetnek, amit mélységesen elítél. Nesa legalább ugyanannyira megrökönyödik ezen, mint Nace. Egy kicsit túlzónak találja ezt a mondatot. Még Masát is meglepi, bár ő örül a hallottaknak.

– Ez most komoly? Már beszélni sem akarsz velem? – Nace arcára egy feszült, gúnyos mosoly húzódik. Magában morog és folyton azt ismételgeti, hogy Zara mennyire gyerekes.

– Nem vagyok kíváncsi a magyarázatodra – Zara látszólag érzelemmentes, nem akar felülni Nace gúnyos mosolyának provokációjára.

– Nem is akarok magyarázkodni, pusztán csak meg akartam kérdezni, hogy vagy! – Válaszolja feldúltan. Őszinte a felháborodása. Nincs hozzászokva az ilyen nagy mértékű érzékenységhez. Harcosok és amazonok között nevelkedett, egyik faj sem a gyengédségéről híres.

– Semmi közöd nincs hozzá. – Ez az a pont, ahol Nesa fejében végleg széthullik minden, amit eddig gondolt. Teljesen összezavarodik. Felteszi magában a kérdést, hogy vajon Zara így viselkedne-e, ha csak a karkötős esetről lenne szó. Orla jókedvűen figyeli az eseményeket, hiszen számára az a legjobb hogyha Zara és Nace összevesznek. Akkor végre Zara eltűnne a képből. Nace arca egy hitetlenkedő grimaszba fordul. Nem akarja annyiban hagyni a dolgot, de a többi lány előtt sem szeretne ebbe mélyebben belemenni. Fél perc gondolkodás után inkább megfordul és kisiet a hálókörletből. A lányok síri csendben ülnek a szobában, míg végül Nesa töri meg a csendet.

– Nem reagáltad ezt kicsit túl? – Értetlenül néz Zara szemeibe. A tündérlány nem szól semmit csak megrázza a fejét. – Történt köztetek valami, amiről nem tudunk? – Nesa óvatosan próbál meg puhatolózni. Zara mélyen a szemeibe néz. Nem akar még beszélni a történtekről senkinek. Mellesleg Orla is a szobában van, előtte végképp nem szeretne mondani semmit.

– Akkor… már nem hajtasz Nace-re? – Orla boldogan, vigyorogva teszi fel a kérdést. Nesa egyből felidegesíti magát ezen. Nem érti, hogy lehet valaki ennyire nyíltan bunkó.

– Nem, Orla. Szabad a pálya előtted. – Válaszolja Zara, de azért a hangjában hallható egy kis féltékenység.

– Az remek – ugrik fel összecsapva a két kezét. – Megyek is – jelenti ki, és örömtől csillogó szemekkel otthagyja a lányokat.

– Hogy lehet valaki ennyire érzéketlenül önző? – Borzad el Nesa.

– Mit számít, Nesa? Engem már nem érdekel – mondja Zara, és összefűzi maga előtt a kezét. Nesa szemöldökei lassan emelkednek az égig.

– Ugye, nem várod el, hogy ezt bevegyem? – Kérdezi torz hangon.

– Miért ne vennéd? – Zara túl indulatosan kérdez vissza.

– Mert egész eddig odáig voltál Nace-ért. Nem hiszem el, hogy ez egyik pillanatról a másikra elmúlt.

– Hát pedig képzeld el, hogy elmúlt. Miért ne múlhatna? Éppen eleget tett érte. – Csattan fel idegesen. Most valóban úgy érzi magát, mint egy kislány. Egy hisztis, durcás kislány, aki megpróbálja elhitetni még saját magával is azt, amit mond. De közben érzi, pontosan jól érzi, hogy a történtek nem sokat változtattak az érzelmein. Ugyanúgy szereti Nace-t, annyi változott, hogy most már máshogy tekint rá. Veszélyesnek gondolja és nagyon csalfának, aki kihasználja a testi adottságait. Sértett a karkötős játék miatt, mérges és csalódott a folyosón történtekért. Az lenne furcsa, ha nem lenne az. Nace-t jó embernek gondolta, elhitte, hogy ő más. Hogy nem felel meg azoknak a szörnyűségeknek, amiket a tündérek mondanak a harcosokról… Azonban kiderült, hogy tévedett. Nace is pontosan olyan. A harcos ösztöneit, a szexuális brutalitását, az erőszakos énjét ő is kiéli valakin. Azon a szegény, rémült lányon. Zara szemei felvillannak, ahogy bekúszik a fejébe az a gondolat, hogy megkeresi azt a tündérlányt. Igen. Meg kell keresnie. Beszél vele. De nem tudja melyik a szobája. Sem azt, hogy mi a neve.

– Jól vagy? – Zara annyira elkalandozik gondolatban, hogy Masa már aggódni kezd érte.

– Jól – dörmögi, és sóhajtva elhelyezkedik az ágyon. – Hagynátok egy kicsit pihenni? – Behunyja a szemeit, szeretne egyedül lenni.

– Persze – simít végig a kezén Nesa. Zara nem nyitja ki a szemét, megvárja, amíg az ajtó becsukódik, majd az oldalára fordul és magához ölel egy párnát.

Még ő sem hiszi el, hogy már megint itt tart. Nace miatt szomorkodik, holott nem rég még valaki a fejében turkált. Megtámadták mentálisan, ő pedig ahelyett, hogy ezzel foglalkozna, már megint Nace-en gondolkodik. De annyira fáj most a szíve. Annyira fáj neki a tudat, hogy az a fiú, akit ismert, akit megszeretett, valójában nem is létezik. Nace gyönyörű férfi testében egy szörnyeteg él. Egy olyan bestia, aki bántja a gyengébbeket. Az a tündérlány rettegett, remegett, Nace pedig olyan volt, mint egy érzelemmentes vadállat. Teljesen hidegen hagyta a lány félelme, nem sajnálta meg és nem is könyörült meg rajta. Még lehet élvezte is a rettegését. Biztosan bántotta volna, ha Zara nem akadályozza meg. De hogy lehet ez? Hogy ismerhet valakit ennyire félre? Hogy lehet az a kedves fiú ugyanaz az ember, akit a folyosón látott? Több jelenet is lejátszódik a fejében. Kezdve az első pillanattal, amikor egymásnak mentek a folyosón. Nace annyira jóképű volt, akár egy félisten. Olyan sok szép emléke van vele. Az első alkalom, amikor a szobájába jött. Amikor úgy aludt el, hogy Nace-szel együtt figyelték a csillagokat. Nem történt köztük semmi, még csak egy csók sem, mégis annyira gyönyörű volt az az este. Emlékszik az örömre amikor Nace keze hozzáért az övéhez. Először csak épphogy, végül pedig már teljesen Zara kézfején volt a tenyere. Kis dolog, mégis Zara szíve szinte szárnyalt. Teljes biztonságban érezte magát mellette. Az a Nace teljesen más, mint a mostani. Ő kedves volt, pimasz, játékos… és ártalmatlan. Összeszorítja a szemeit, amint visszaemlékszik a rengeteg közös nevetésre. Ilyen rövid idő alatt is többet nevetett vele, mint néhány emberrel egész eddigi életében. A csókja pedig tündérmesébe illő. Az az éjszaka élete eddigi legszebb éjszakája volt. Kint a tóparton ülve, erős szélben, dörgő fellegekkel és villámokkal tarkítva. Mégis annyira gyönyörű volt, a csók pedig mámorító és olyan gyengéd. Fáj visszaemlékeznie ezekre, a szíve összeszorul, mert valami megváltozott benne. Összezavarodott és valójában nem is érti, hogy hogyan mehetett néhány nap alatt minden ennyire tönkre. Most melyik Nace igazi arca? Az, aki a folyosón volt, vagy az, aki Zara mellett volt?

Nesa nem akarja magára hagyni Zarát, így inkább megpróbálja kicsábítani a nappaliba, hogy nézzenek valamilyen filmet vagy társasjátékozzanak. Zara eleinte ellenkezik, de mivel Nesa nem adja fel, így inkább beleegyezik. A nap hátralévő részében társasoznak, este pedig Nesával és Masával az oldalán megy le az étkezőbe. Ahogy belép a helyiségbe, elmosolyodik. Milyen régen volt már itt. Mintha ezer év telt volna el. A szokásos asztalukhoz mennek, és köré gyűlve nekikezdenek válogatni a finomabbnál finomabb ételek közül. A vacsora egy későbbi pontján, amikor már javában falják az ínycsiklandozó falatokat, Zara elkezd körültekintgetni. Keresi azt a lányt. Azt a szegény lányt, akit Nace-szel látott. Őt nem találja meg, Nace-re viszont akarva-akaratlanul is rápislant. A tekintetük egy rövid ideig egybeforr, azonban Zara érezve a szíve heves lüktetését, gyorsan elnéz. Egyenesen a karján pihenő fekete karkötőre bámul. Csak egy karkötőt hagyott magán, a többit az ágy melletti éjjeliszekrény fiókjába tette. Csak az maradt, amit Nace-től kapott. Nem azért, mert annyira jó érzések fűzik hozzá, hanem hogy akármikor rápillant, mindig emlékeztesse, hogy Nace hogyan is áll kettejükhöz. El is megy az étvágya, de azért lassan elrágcsálja, ami a tányérján van. Az elmúlt napokban alig evett, nem kellene ezt tovább folytatnia. A vacsora vége felé közeledve meglátja egy asztalhoz leülni azt a lányt. A szíve egyből a torkába dobban. Masa és Nesa befejezik a vacsorát, így fel akarnak menni, de Zara húzza az időt. Mindenfélét kitalál, hogy miért maradjanak még. Többek között azt is mondja, hogy az elmúlt napok után olyan jó érzés neki itt lenni, hogy jó, hogy ilyen sokan vannak körülötte, hogy milyen jó nézni és hallgatni a törpök nevetését. Nesa és Masa egy darabig beveszik, de aztán Nesa nagyon türelmetlenkedni kezd, így hát elindulnak. Zara kilépve az étkezőből megtorpan. Néhány pillanat alatt kell eldöntenie, hogy mit is csináljon. Menjen fel a lányokkal és ne beszéljen azzal a tündérlánnyal, vagy maradjon itt lent és várja meg? Nace is az étkezőben van még, lehet, hogy hamarabb kijön, mint a tündérlány, akkor pedig biztos, hogy beszélni akar vele, amit viszont Zara nem szeretne.

– Jössz? – Pislant hátra a válla felett Nesa amikor feltűnik neki, hogy Zara eltűnt mellőle. Nincs több ideje, most kell döntenie.

– Jól esne most egy kis friss levegő. Inkább kimegyek egy kicsit az udvarra – mutat a hátsó ajtó felé.

– Rendben, akkor kimegyünk veled – közli Nesa.

– Ne! – Vágja rá hevesen Zara. – Mármint… kedves tőletek, de jól vagyok. Szeretnék kicsit egyedül lenni és gondolkodni, amin segít a hűvös kinti levegő – erőltet egy mosolyt az arcára.

– Már megint? Min gondolkodsz ennyit? – Zara mosolyából egy szempillantás alatt lesz grimasz. Bosszankodik magában, amiért Nesa ennyire kíváncsi természet. Nem mindegy neki?

– Hagyd, Nesa! Hagyjuk egyedül. Kemény napokon van túl – súgja Nesa fülébe Masa.

– Jól van – pislant rá, és bár nem szívesen, de magára hagyják Zarát. Zara nem megy ki az udvarra, helyette oda áll, ahol szerinte a leginkább észrevétlen maradhat. Nem kell sokat várnia és megpillantja az étkezőből kisétálni azt a lányt. Ráadásul egyedül. Gyorsan megcélozza, így még csak félúton jár a lift felé, mikor elkapja.

– Ne haragudj. Beszélhetnénk? – Állítja meg. Az ismeretlen tündérlány elgondolkozva lépdelt, így Zara felbukkanása megijeszti őt. Riadt szemekkel néz bele a pasztell íriszekbe. Zara szíve vadul dobog. Kérdezni akar, de kicsit fél a választól. Már így is összetört a Nace-ről alkotott képe, tart tőle, hogy ez a beszélgetés csak még jobban romba dönt mindent.

– Nem… és légy szíves, hagyj békén! – A tündérlány elsiet Zara mellől, aki meglepődve áll egyhelyben. Őszintén megmondva, erre azért nem igazán számított. Nem várt nagy hálálkodást, de azért egy halk köszönöm mégis csak jól esett volna neki. Főleg annak fényében, hogy mikor Zara megmentette a lányt, ő ott maradt Nace-szel, így könnyen kerülhetett volna bajba is akár. Egy pillanat erejéig az eszébe jut, hogy lehet félreértett valamit, de aztán ezt gyorsan elhessegeti a fejéből. Az a szituáció félreérthetetlen volt. Mégis az iménti reakció alapján azt mondaná, hogy az a lány lehet, hogy nem is akarta, hogy megmentsék… Dehát reszketett. Félt. Könyörgött is Nace-nek, hogy engedje el. Értetlenül sétál el a liftig és nyomja meg a gombot. Várakozás közben is ezen gondolkozik. Újra felidézi magában azt a szörnyű látványt. Egyértelmű, hogy a lány nem magától, és nem jókedvében volt Nace közelében. A lift ajtó kinyílik, Zara pedig belép. Amint megfordul, kis híján kiugrik a szíve a helyéről. Nace erőteljes lépéssel toppan be a liftbe, megáll az ajtó előtt és ujjait az egyik gombra vezeti. A tündérlány nagy szemekkel követi végig a mozdulatot. Még csak menekülni sincs lehetősége, egyrészt mert Nace az ajtóban áll, másrészt mert a lift ajtó olyan gyorsan csukódik be, mint még soha. Legalábbis Zara így érzi. A harcos fiú beáll Zara mellé, és tekintetét az ajtóra vezetve várja, hogy az a kívánt emeletre érve kinyíljon. A tündérlány alsó ajkát harapdálja, egyik lábával idegesen dobog és szinte pislogni sem mer. Nagyon ideges és feszült ettől a kialakult helyzettől. Őszintén meglepődne rajta, ha Nace annyiban hagyná ezt a dolgot kettejük között, és simán kiszállna a liftből, mintha Zara ott sem lenne. Valahogy nem látja ezt egy reális dolognak. Az ajtó kinyílik, Zara pedig egy nagy levegőt vesz. Nace előrébb lép egyet, és a tündérlány felé fordulva kezével a folyosó felé int.

– Tekintettel arra a helyzetre, hogy mentálisan megtámadtak, nem akarok erőszakoskodni veled – mondja, miközben int Zarának, hogy szálljon ki vele.

– Ez igazán rendes tőled – dörmögi Zara, és összefűzi a kezét maga előtt. Nem mozdul meg, továbbra is egyhelyben áll.

– De ha nem hagysz más választást, akkor kénytelen leszek. – Nace hangja ezúttal sokkal keményebb, ahogy a tekintete is. Zara egy másodperc alatt gondolja végig, hogy melyikkel is járna jobban. El tudna szökni Nace elől? Ki van zárva. Akkor már inkább választja az egyszerűbb utat, és szót fogad. Belenéz a világos íriszekbe, ahogy kissé összeszűkített szemekkel kilibben a liftből.

– Miért nincs olyan opció, hogy én nem akarok beszélni veled, te pedig ezt tudomásul veszed, megérted és nem kényszerítesz rá? – Kérdezi Zara, de a mondat közepén Nace keze az oldalára siklik, és megtolva a lányt elindulnak a folyosón. Zara kissé bosszankodik magában, hogy Nace úgy csinál, mintha nem is hallaná a kérdést.

– Várjunk csak! – Torpan meg Zara. – Hol vagyunk? Ez nem az ötödik emelet – rázza a fejét.

– Nem, valóban nem az. A tizenegyediken vagyunk – áll meg Nace sóhajtva.

– A tizenegyediken…? Miért? – Ráncolja a homlokát értetlenül Zara. Bár nézte, ahogy Nace benyomja a lift egyik gombját, de azt egyáltalán nem figyelte, hogy melyiket. Nace szobája az ötödik emeleten van, ahol a könyvtár is. Zara azt hitte, a harcos fiú odaviszi.

– Mert itt vannak a miniszteri szobák. – Zara szíve egy nagyot dobban mikor ezt hallja. A miniszteri embereknek fenntartott szobákról eddig csak egyszer hallott, azt is Nace-től, és nem túl jó kontextusban.

– Te komolyan… – kezdi Zara, de Nace megforgatva a szemét közbeszól.

– Beszélni szeretnék csak veled, lehetőleg egy olyan helyen, ahol nem zavarnak meg folyton. Mivel harcos vagyok, nekem nincs saját szobám, Mikával osztozunk egyen. Neked pedig hiába van, Masa és Nesa úgy járkálnak ki-be, mintha ajtó se lenne rajta.

– Én nem szeretnék veled bemenni oda – mutat Zara az egyik szobát rejtő ajtóra. – És tudod miért nem? Mert nem akarok veled beszélni… és ezt tudod, hogy miért? Mert úgy gondolom, hogy nekünk nincs miről beszélnünk. – Zara éppen csak végigmondja, mikor Nace megfogva a karját maga után húzza az egyik szobába.

– Túl sokat beszélsz – jegyzi meg halkan.

– Au! Ez fáj! Azt mondtad nem akarsz erőszakoskodni. – Nace becsukja az ajtót, majd kemény tekintettel a tündérlányra néz, ahogy elengedi a karját.

– Igen, ahogy azt is mondtam, hogy megteszem, ha szükséges. – Nace közelebb lép, mire Zara két lépést hátrál. Elfordul és körbenéz a szobában. Egy igényes, egyszerű, ám de jól felszerelt szoba, szép kilátással. Nincs benne semmi különleges, mégis nagyon kellemes melegség árad a helyiségből.

– Jól van… mondd gyorsan, amit akarsz – sóhajt Zara, és a szoba túlsó oldalát alkotó üvegfalhoz sétál. Az égen fénylő csillagokat bámulja.

– Azért mentem ma be hozzád, mert tudni akartam, hogy vagy. – Nace hangja kis sértettségről árulkodik.

– Miért? – Zara gyorsan kapja el a tekintetét és megfordulva egyből Nace-re vezeti azt.

– Mégis milyen kérdés ez? Fel akarsz idegesíteni? Talán nem érdekelhet, hogy vagy? – Közelít pár lépést Nace. Megfogadta, hogy nyugodt lesz, hogy nem fog indulatosan beszélni, és nem lesz bunkó, de Zara látható közönye azon nyomban kihozza a sodrából.

– Nem! Miért érdekelne? Nincs köztünk az ég világon semmi, minden, ami elmondható rólunk az az, hogy egy iskolába járunk. – Bár Zara arcán egy gúnyos grimasz feszül, azért látható a mögötte rejtőző fájdalom. Szinte égbekiáltóan látszik rajta, hogy hazudik.

– Ugyan már! – Rázza a fejét hevesen Nace. – Te is tudod, hogy ez nem igaz.

– De igen, igaz, Nace – lép egyet előrébb Zara. A tekintetük keményen csap össze, a feszültség szikrázik közöttük. Nace gyorsan megnyeri ezt a csatát. Zara úgy érzi, hogy szinte már a lelke fáj ettől a színészkedéstől, amit éppen csinál. Ő nem ilyen ember. Nem tudja eljátszani, hogy teljesen hidegen hagyja Nace, miközben nem így van. Nem beszélve erről a ridegségről, amit magára erőltet a fiú közelében.

– Ami köztünk történt – kezdi Nace, de láthatóan keresi a szavakat. – Az nekem is új volt. – Zara felhorkan majd kissé elneveti magát.

– Valóban? És mégis mi volt az új benne? – Kuncog miközben apró mozdulatokkal rázza a fejét, leginkább kínjában.

– Az egész. Az egész új volt, mert eddig egyik tündérre sem néztem úgy, mint rád. – Zara látja a világos íriszekben tomboló indulatokat.

– Mert rám hogyan néztél? – Zara ezúttal nagyon halkan beszél. A szíve hevesen dobog a mellkasában, fájdalmas ütemeket verve. Nace hosszú ideig bámul rá, mire újra megszólal.

– Nem tudom – dünnyögi a fejét rázva.

– Én tudom – bólint határozottan Zara. – Úgy, mint egy főtündérre. Egy ígéretes főtündérre, akit magadba bolondítasz, és ezáltal én majd készségesen segítek a harcosoknak. – Zara idegességében még a kezével is hadonászik.

– Árész erejére, miről beszélsz?

– Arról, hogy a közeledésed felém nem volt őszinte… csak érdek. – Zara az utolsó szót szomorúan mondja. Az állításában egyáltalán nem biztos, ezért rettentően kíváncsi rá, hogy erre Nace mit reagál. A harcos fiú meglepődve bámulja a pasztell hajzuhataggal keretezett arcot.

– Te teljesen megbolondultál? Ez a támadás elvette a józan eszed? Gőzöm sem volt, hogy ki a főtündér, egészen addig, amíg Len ki nem mondta párbajtanon a nevedet. – Bár Nace nem kiabál, de az eddigiekhez képest azért megemelkedik a hangja.

– És ezt mégis miért kéne elhinnem? Tudom, hogy milyen kapcsolat van közted és Len között. Ő tudta, hogy én vagyok a főtündér, tehát te is tudhattad – vágja vissza Zara. Ez az elmélet valójában nem a sajátja, hanem inkább Masáé, de sok mindent megmagyarázna. Nace felkacag. Vagy ezt teszi, vagy menten felrobban.

– Neked teljesen átmosták az agyadat? Hogy juthat ilyen baromság az eszedbe? Soha az életben nem közelednék feléd azért, mert kell a segítséged, te idióta. – Zara arca megrezzen a ráirányuló negatív jelzőre.

– Milyen kedves – dünnyögi sértetten.

– Te nem érezted a kettőnk között lévő vonzalmat? Hol volt az érzékelésed az elmúlt egy hónapban? – Nace feszülten és gyorsan indul meg Zara felé. Túl gyorsan ahhoz, hogy a tündérlány felkészülhessen az érkezésére. Zara elé lép és megfogva a karját idegesen rántja a lányt maga felé. – Komolyan ezt hiszed? Tényleg azt hiszed, hogy minden, ami az elmúlt hónapban történt, az azért volt, mert főtündér vagy? – Nace erős zaklatottsága érzékenyen érinti Zarát. A tündérlány egyből tudja, hogy rossz úton jár. Eddig sem igazán tudta elhinni, hogy Nace csak kihasználta őt, de ezt a heves, indulatos reakciót látva még annyira sem. Pedig ez minden kérdésére választ adna, így pedig megint nem ért egy csomó mindent.

– Akkor miért? – Zara csak suttogni képes, most megint annyira összezavarja Nace. Masa elmélete legalább adott neki egy pontos képet az elmúlt egy hónapról, még úgy is, hogy Zara sem hitt benne igazán. Így viszont visszakerül oda, ahol eddig is volt, a kérdések kereszttüzébe.

– Hogy miért? Mert kedvellek, te bolond! – Nace szemei szinte szikrákat szórnak.

– Ne beszélj így velem, kérlek! Nem tetszik – rázza meg a fejét halványan Zara. Nace keze egy szempillantás alatt kúszik a pasztell tincsek közé. Zara azt hiszi, hogy Nace belemarkol és megrántja, de erre végül nem kerül sor. Nace kissé feljebb dönti Zara fejét, hogy még jobb rálátása legyen a gyönyörű arcra.

– Akkor ne beszélj világi baromságokat – suttogja feldúltan Nace. Mélyen néz Zara különleges íriszeibe. A tündérlány tekintete annyira tiszta és ártatlan, míg Nace-é nagyon ideges, és tele van indulattal.

– Miért lettél ennyire dühös? – Zara észre sem veszi, hogy suttog. Akaratlanul próbálja ezzel is nyugtatni Nace-t. Lágy, halk hangon.

– Mert felidegesítettél ezzel a hülyeséggel – sziszegi. – Az első perctől kezdve őszinte volt közöttünk minden, és ez neked is egyértelmű kellene, hogy legyen.

– Miért lenne egyértelmű?

– Mert tündér vagy! Az érzelmi intelligenciád sokkal magasabb, mint az enyém… tudnod kellene, hogy mikor közeledik valaki feléd őszintén – morogja.

– Ez nem így működik. Attól még, hogy érzelmileg fogékonyabb vagyok, nem tudom kiszűrni az igazságot és a hazugságot. – Duruzsolja Zara. Nace szemeit bámulva egy nagyot nyel, és kissé lehajtja a fejét, mire Nace ujjai azonnal összerándulnak, és megszorítva a pasztell tincseket kényszeríti vissza az előbbi pozíciójába.

– Engedj el, kérlek! Dühös vagy és durva. Azt mondtad beszélni szeretnél, de csak morogsz és erőszakoskodsz – Zara próbál minél nyugodtabb hangszínen beszélni.

– Mert megőrjítesz teljesen. – Nace szinte elrobban tőle.

– Miért vagy ilyen dühös? – Zara megint rákérdez, mert nem látja indokoltnak ezt a forrongást. A harcos fiú szemei szinte égnek, a teste be van feszülve. Nace arrébb lépked, de aztán hirtelen, mint a villám terem megint Zara előtt.

– Visszaadtad a nyakláncot. – Zara eleinte meglepődik, de ez nem tart sokáig. Végül is Nace aznap nagyon mérges volt rá ezért.

– Igen, visszaadtam… miután kaptam tőled egy fekete karkötőt – jegyzi meg kissé zabosan.

– Hát pont ez az! Egy idióta játék miatt – bosszankodik Nace.

– Az nem csak egy idióta játék volt! – Zara hangja is megváltozik. Már nem olyan nyugodt és szelíd, mint eddig. A karkötő-nyaklánc téma egyből felszínre hozza benne a sértett haragot. – De amúgy is mindegy már… azóta tettél sokkal rosszabbat is. – Pislog rá megvetően.

– Témánál vagyunk! – Kiált fel Nace frusztráltan miközben ide-oda mászkál a szobában.

– Igen, mert amit tettél, az megbocsájthatatlan és elfogadhatatlan – háborog Zara.

– Mégis mit tettem? Nem bántottam – Nace hangja lehalkul az eddigiekhez képest.

– Persze, hogy nem, mert ott voltam és közbeavatkoztam – fújtat Zara.

– Akkor meg? Nem léphetnénk túl rajta? – Forgatja meg a szemeit Nace, mire Zara kis híján dob egy hátast.

– Hogy mondhatsz ilyet? Már hogy léphetnénk túl azon, hogy te bántani akartál egy fajtámból valót? – Zara teljesen kiakad, amit a pasztell szemek dühös csillogása is jól mutat.

– Igen, de nem bántottam, és ez a lényeg.

– És ha én nem vagyok ott? Akkor mit tettél volna vele? – Zara barátságtalan tekintettel mered Nace-re.

– Nem mindegy, Zara? Nem történt semmi – forgatja a szemét Nace.

– Egyáltalán nem mindegy, mert nem az az ember vagy, akinek hittelek. – Zara indulatossága rossz érzést kelt Nace-ben. A harcos fiú tudja, hogy nagyon nehéz helyzetben van most. Zara nem fog neki könnyen megbocsájtani, és ha másról lenne szó egyáltalán nem is érdekelné. De az, hogy Zara ilyen megvetően néz rá, hogy ilyen távolságtartó és ellenséges vele, roppant mód zavarja. Őt magát is idegesíti ez a helyzet, nehezen dolgozza fel, hogy ennyire számít neki a tündérlány és a véleménye. Mindennél jobban vágyik arra, hogy Zara úgy nézzen rá, mint az elején, hogy rámosolyogjon, vagy csak kimenjenek az udvarra beszélgetni. A tündérlány mellett olyan énje jött elő, ami számára is új volt. Egy olyan Nace, aki nem létezik a mindennapokban.

– Téged sosem bántottalak. Ez nem számít? – A harcos fiú próbál kapaszkodni mindenbe, ami csak eszébe jut.

– Nem – Zara határozottan rázza meg a fejét. – Nem számít, amikor mást meg igen. – A hangja szomorúan cseng. A fejét egy pillanatra lehajtja, majd Nace szemébe néz. – Az a lány… rettegett, remegett… komolyan, nem sajnáltad meg? – Zara szavaiból csak úgy sugárzik a kiábrándultság.

– Harcos vagyok, Zara… nem könnyen sajnálok meg valakit. Annak a lánynak pedig nem volt veszélyben az élete, nem volt semmi, amiért megsajnálhattam volna. – Nace megrázza a fejét, mert tudja, hogy ezzel csak tovább ront a helyzeten. Javítani szeretett volna rajta, de jelenleg ez lehetetlennek tűnik, nem tud olyat mondani, ami jobb színben tüntetné fel. Tisztában van vele, hogy Zara minél többet tud meg róla, annál jobban eltávolodik tőle.

– Hiszen félt tőled – vágja rá vehemensen a tündérlány.

– Mindenki fél valamitől. Az a lány közel sem olyan ártatlan, mint amilyennek hiszed. – Zara csak rosszallóan rázza a fejét. Rájön, hogy Nace-szel semmire nem fog menni. A harcos fiú semmit nem bánt meg, és számára teljesen rendben van, hogy halálra rémített valakit.

– Sajnálom… – Zara szomorúan hajtja le a fejét, míg Nace értetlenül húzza fel a szemöldökét. – Sajnálom, hogy ilyen későn jöttem csak rá arra, milyen ember is vagy valójában. – Felpislant a világos szemekbe. – Ha tudtam volna… sosem álltam volna szóba veled. – Valójában erősen kell uralkodnia magán, hogy ne kezdjen el sírni. A szíve nagyon fáj, a csalódottsága pedig hatalmas.

– Miért az alapján ítélsz meg, ahogy másokkal viselkedek? Miért nem azt nézed, hogy veled milyen vagyok? Bánthattalak volna. Többször is. Az erdőben, a tónál, a szobádban. Több lehetőségem is lett volna rá, mégsem tettem meg. Miért nem ezt nézed? Mindig rendes voltam veled.

– És akkor mi van? Azt várod tőlem, hogy hunyjak szemet a bűneid felett csak azért, mert velem még nem tetted meg? Mégis milyen ember lennék, ha figyelmen kívül hagynám, hogy bántani akartál egy tündért?

– A fenébe is, Zara! Engem nem érdekelnek a tündérek. Az az egy lány volt, akivel szórakoztam egy kicsit, senki más. Ő is csak azért, mert folyton a nyomomban volt, kellette magát, így egy idő után kedvem lett hozzá. Nem erőszakoskodtam vele, jött magától. Az első néhány alkalmat jó formán ő kezdeményezte.

– Akkor miért rettegett tőled annyira? – Zara szinte már kiabál, de Nace sem beszél halkabban.

– Mert nem tudok mindig finom lenni. Én amazonokkal tanultam meg mindent a szexről. Ott alap a durvaság. Ehhez szoktam. Nem mindig tudom visszafogni magam. De nem tettem vele semmi olyat, amit előttem ne tettek volna mások.

– Ez nem teszi semmisé a bűneidet – Zara szomorúan néz farkasszemet a harcos fiúval. A levegő megfagy körülöttük, és egyiküknek sincs több mondanivalója. Zara nem enged, Nace pedig nem bánja meg a tetteit. Végül Zara az, aki kikerüli a harcos fiút, Nace pedig engedi, hogy elmenjen és nem állítja meg. Zara alig lép ki a szobából, már a könnyeit törölgeti. Megkönnyebbülésnek érzi, mikor végre a szobájába ér. Amíg a lefekvéshez készülődik, addig kisírja magát, bár az elmúlt napok nagyon emberpróbálóak voltak és érzi, hogy bőven van még benne kisírni való könnycsepp. Befekszik az ágyába és fáradtan, szomorúan bámulja a csillagos eget. Természetesen nem tudja Nace-t kitörölni a fejéből. Újra és újra lejátszódnak benne a történtek. Most érzi csak igazán a fontosságát annak, hogy mennyire mások ők ketten. Valóigaz, hogy a tündérek és a harcosok túl sok mindenben különböznek. Míg a harcosoknak természetes a durvaság, ahogy az erőszak is, addig a tündéreknél ez teljesen elfogadhatatlan. A két faj gyerekkoruktól kezdődően teljesen más környezetben, más normákkal nő fel, ez pedig két maximálisan különböző értékrendet eredményez. Annyira különbözőt, hogy a kettő nem fér meg egymás mellett. Mégis piszkosul fáj Zarának már a gondolat is, hogy minden, ami eddig köztük volt, az sosem lesz többé… Pedig tudja, hogy ez így lenne a helyes, minden szempontból. Saját magának is azzal tenné a legjobbat, ha soha többet nem foglalkozna Nace Bladevale-lel, ez azonban egyáltalán nem ilyen egyszerű. Sokáig forgolódik, nem tud elaludni, amin idővel nagyon felidegesíti magát. Lerúgja a takarót és magára kapva egy hosszú nadrágot, cipőt és kabátot, lebaktat a földszintre. Onnan egyenesen a hátsó udvar felé megy, ahol leül a lépcsőre és a kivilágított udvart nézi, távolban az erdőt alkotó fákkal. Hűvös van, de a feszültsége és a dühe nem csak a hangulatára van hatással, hanem a mágiájára is. Egyáltalán nem érzi a hideget, helyette érzi a mágiát jelentő furcsa érzést, ami ott kering a testében. Kontrollálnia kell az érzelmeit, mert a düh pillanatok alatt képes előhozni belőle a tűzmágiát, azt pedig nagyon nem szeretné. Így is elég nagy figyelem irányul rá, nincs szüksége még többre, amit az eredményezne, ha főtündér létére elveszítené az irányítást az ereje felett. Próbálja rendezni a zúgolódó érzelmeit, ami lassan, de végül sikerül neki. Feltápászkodik a földről, és belépkedve a liftbe sóhajtva fordul meg. Férfi hangokat hall, majd nem sokkal később megjelenik néhány harcos fiú. Beállnak a liftbe, majd utolsóként Nace zárja a sort. Zara szíve egyből meglódul, de aztán ahogy becsukódik a lift ajtaja, a tündérlány szinte ugrik egyet ijedtében. Most realizálja csak, milyen helyzetbe is keveredett röpke tíz másodperc leforgása alatt. Egyedüli tündérként van egy picike zárt térben hét harcos társaságában. Hasonló szituációkról szoktak horrorfilmeket készíteni. Zara gyorsan veszi a levegőt, miközben beharapja az ajkát. Lehajtja a fejét és szinte próbál láthatatlannak tűnni, de a harcosok még valószínűleg akkor is kiszagolnák egy tündér jelenlétét, ha az tényleg láthatatlan lenne.

– Lám-lám, a főtündér! Milyen kellemes meglepetés. – Zarát azonnal leveri a víz, mikor az egyik harcos fiú beszélni kezd.

– Vagy inkább kellemetlen, attól függ, kinek a szempontjából nézzük – kuncog egy másik. A tündérlány lassan emeli fel a fejét, de egyből meg is bánja. Kivétel nélkül mindenki őt nézi, ráadásul olyan arckifejezéssel, ami bárkire a szívrohamot hozná. Zara nem szólal meg, továbbra is néma csendben marad, mozdulatlanul, mint aki valójában itt sincs.

– Hallottuk, hogy már nem vagytok jóban Nace-szel… nagy kár. Pedig eddig ez védett meg téged tőlünk. – Zara ajkán akaratlanul is egy halk nyögés csúszik ki. Tekintetét az említettre vezeti és belenéz a világos íriszekbe. Biztos benne, hogy a jelenlegi helyzetükre való tekintettel Nace nem védené meg.

– Megkukultál, tündérlány? – Emelkedik fel az egyik harcos fiú szemöldöke. Zara ismeri őt. Erősen gondolkodik a nevén, hallotta már. Azzal a társasággal volt, akiknek Mika mutatta be még akkor, amikor Nace Mastemába ment hétvégére, ők pedig itt maradtak az iskolában. Valójában ketten is vannak itt abból a társaságból. Ott kedvesebbnek tűntek.

– Kérdeztünk valamit. – Zara megrezzen ahogy az egyik, számára teljesen ismeretlen harcos fiú elé lép. A szíve a torkába ugrik, ahogy a srác vigyorogva közelít hozzá.

– Olyan szép szád van, sok mindenre használhatnád… most például beszédre – simít végig az arcán. Zarát elfogja az undor, ahogy az erős ujja hozzáér a bőréhez. Ez teljesen más, mint mikor Nace csinálta ezt. Az kellemes volt, forró és bizsergető. Ez viszont nagyon kellemetlen.

– Nincs mit mondanom – szűri ki Zara a fogai között. A harcos fiú felhorkan, de aztán elmosolyodik.

– Igazad van… tényleg nincs – nevet fel, mire Zarát rendesen a frász kerülgeti. A harcos fiú még közelebb hajol. Zara szinte már belefúrja magát a lift falába, de nincs hova menekülnie. Az arcát elfordítja, ahogy a fiú feje túl közel kerül hozzá. – Sokkal jobb dolgokat is csinálhatunk a beszédnél. Kár lenne erre pocsékolni a drága időt. – A harcos fiú beindulva suttog Zara fülébe, miközben a keze megtalálja a tündérlány derekát.

– Ne érj hozzám! – Emeli a kezét kettejük közé és erősen ellöki magától a fiút. Szinte zihál az ijedségtől.

– Tüzes. Ezt szeretem. – A fiú megnyalja a száját, Zara pedig idegesen nyel egyet.

– Főtündér vagyok… és jól bánok a tűzzel – Zara hangja megremeg. Nem tűnik túl veszélyesnek, inkább az látszik rajta, hogy nagyon be van rezelve. A harcosok Nace kivételével mindannyian jóízűen felnevetnek.

– Valóban? Hát mutasd meg akkor, hogy mennyire! Gyerünk! – Az egyik harcos fiú nevetve tárja szét a karjait.

– Gyerünk! Támadj tűzzel – sürgeti. Zarának ismételten nyelnie kell, az idegesség szinte fojtogatja. A lift ajtó kinyílik, a harcosok pedig elkezdenek kiszállingózni rajta. Az események felgyorsulnak és Zara azon kapja magát, hogy az egyik fiú kirángatja a liftből, majd egy pillanattal később már egy harcos gyűrű közepén áll. Szinte hallja a szíve vad dobogását. Ijedten körbenéz, de Nace nincs itt. Este tíz óra után az iskola belső közterületein, mint például az emeleti folyosók, automatikusan felkapcsolnak az éjszakai fények, amik éppen csak annyi világosságot adnak, hogy ne a vaksötétben kelljen bukdácsolni. Illetve a folyosó két oldalán húzódó üvegfal ad még egy kis fényt, de ez olyan csekély, hogy Zara szíve még jobban összeszorul. Megpróbál kilesni a harcosok között, a válluk fölött, szinte kétségbeesve keresi Nace-t, de olyan szorosan állnak, hogy egy milliméternyi hely sincs közöttük, ahol kinézhetne. Magasak is, így még lábujjhegyre állva sem lát át a válluk felett.

– Kit keresel, főtündér? Senki nincs itt rajtunk kívül. – Zarát még a hideg is kirázza a hangtól.

– Hol van Nace? – Kérdezi remegő hangon.

– Nace? – Kacag fel az egyik fiú. – Ő nem fog segíteni neked. Többé már nem. – Zara egy nagyot nyel, miközben ellepik az elméjét azok a borzasztó gondolatok, hogy ezek a fiúk mit fognak tenni vele.

– Jól van, elég lesz, hagyjátok! – Zara először fel sem ismeri a hangot annyira meg van ijedve, de ahogy a harcosok gyűrűje feloszlik körülötte, észreveszi Nace-t a folyosó falának dőlve. A harcosok néma csendben sétálnak be egy-egy szobába, Zara pedig döbbenten pislogva marad a folyosón. Nace ellöki magát a faltól és közelebb sétál a lányhoz.

– Kerestél? – Emelkedik fel pimaszul az egyik szemöldöke.

– Te-tessék? – Dadogja Zara.

– Az előbb… kerestél – jelenti ki és összefonja a karjait maga előtt.

– Igen, mert… egyszer csak eltűntél. – Zara még mindig nagyon idegesnek és feszültnek látszik annak ellenére is, hogy a potenciális veszélyforrás már elmúlt.

– Látod? Most is szükséged lett volna a segítségemre, pedig ez csak egy játék volt – mosolyodik el a harcos fiú.

– Játék? – Kérdez vissza értetlenül Zara.

– Igen. Én kértem meg őket, hogy ijesszenek rád. – Nace hivalkodó mosolyától Zarában egy másodperc alatt felmegy a pumpa.

– Hogy mit mondtál? – Sziszegi a fogai között.

– Megkértem őket, hogy ijesszenek rád egy kicsit. Hogy mutassák meg, milyen is lenne az, ha valóban ilyen helyzetbe kerülnél. Csak, hogy lásd mennyi mindentől menthet meg az, hogyha jóban vagy velem. – Nace ártatlanul mosolyog, Zarát pedig belülről majd megeszi az ideg.

– Te mégis kinek képzeled magad? – Zara lassan és halkan kezdi a mondatot, de aztán kirobbannak belőle a szavak.

– Nace Baldevale-nek. – A harcos fiú határozottan lép előre és megy egyenesen a tündérlány elé. – A Bladevale család leszármazottja vagyok, az egyik legmagasabb rangú harcosnak számítok, így, ha én érdeklődést mutatok valaki iránt, akkor a többség azt a személyt békén hagyja. – Zara szemei szinte forrnak. Nace valóban nagyon idegesíti, de érzi, hogy a mágiája is nyakig benne van abban, hogy most ennyire dühös. Egyre jobban fel tudja ismerni a saját valódi érzelmeit és a mágia által kiváltott érzelmeket.

– Nagyon rossz úton jársz, ha azt gondolod, hogy ezzel meg tudsz félemlíteni engem.

– Valóban? – Mosolyodik el gúnyosan a fiú. – Az előbb nem néztél ki túlságosan nyugodtnak.

– Ide figyelj! Hagyj ki engem az idióta játékaidból, és ne csak engem, de minden egyes tündért. Foglalkozz a saját fajoddal, vagy az amazonokkal, akikért úgyis odáig vagytok – Zara figyelmeztetően emeli kettejük közé a mutatóujját. Nace elkapja a kezét és egy könnyed mozdulattal rántja magához a tündérlányt.

– Ezen a világon vannak olyan emberek, akikkel sokkal célravezetőbb jóban lenni, mint rosszban. A te életedben én pont egy ilyen ember vagyok.

– Azt majd én eldöntöm! – Tépi ki a kezét Zara.

– Te is láthattad milyen jövő vár rád, ha nem állsz a védelmem alatt.

– Te meg miről beszélsz? Ezeket a harcosokat, mint az most kiderült, te uszítottad rám… és amúgy is – Zara egy pillanatra minden gondolatát elveszti, ahogy a tekintete beleolvad Nace-ébe. Ez az átkozott fiú még mindig nagyon jól néz ki. – A legnagyobb veszélyt pont te jelented rám nézve. – Ezzel a kijelentéssel Nace sem tud vitatkozni. Bizonyos értelemben ezt ő is így gondolja.

– Csak ha belém szeretsz. – Nem csak Zara szíve, de még Nace-é is nagyot dobban a mondata hatására. A tündérlány idegesen harapja be az alsó ajkát, megint nagyon zavarba jön, ami Nace közelében egyáltalán nem meglepő. – Mondd csak, Zara, te szerelmes vagy belém? – Teszi fel a kérdést Nace, bár a válaszban szinte biztos. Nem bolond, tudja, hogy nem közömbös a tündérlánynak. Abban nem biztos, hogy Zara csak nagyon erős vonzódást érez iránta, vagy többet. Bár nagyon valószínűnek találja, hogy a tündérlány még ha többet is érez, letagadja.

– Ho-ho-hogy szerelmes vagyok-e? – Dadogja talpig pirulva.

– Igen. Nem egy bonyolult kérdés – rázza a fejét Nace egy halvány mosoly kíséretében. Zara szíve szerint rávágná, hogy „neked”, de ehelyett csak nagy szemekkel bámul rá.

– Hát… én…

– Te? – Türelmetlenkedik Nace.

– Én… hát… – Zara elkapja a tekintetét, nem tud tovább a világos szempárba nézni, inkább Nace fekete pólóval takart felsőtestét kémleli. – Én… nem… nem vagyok szerelmes. – Az arca többször megrándul és olyan nehezére esik kimondani, hogy még egy grimasz is becsúszik.

– Árész erejére, Zara… szörnyen hazudsz – botránkozik meg Nace.

– Elég már, hagyj békén! – Csattan fel Zara, és szinte elugrik Nace közeléből. Benyomja a lift gombját, és idegesen a lábával dobolva várja, hogy az az átkozott szerkezet végre megérkezzen. Hátra néz a válla felett, Nace továbbra is ott áll, ahol eddig és szórakozott mosollyal nézi az ideges tündérlányt. A lift amint megérkezik, Zara már be is trappol és erősen nyomkodja a hálókörlete emeletének gombját. Nace halkan felkacag, majd ahogy becsukódik az ajtó, jó kedvűen megfordul és elindul a szobája felé.

– Zeuszra! Persze, hogy szerelmes vagy belém, Zara – kacarászik vidáman. A tündérlány a lift falának dőlve hunyja be a szemét.

– Miért nem tudok hazudni, amikor fontos lenne? – Dünnyögi bosszúsan. – Eleve, hogy mer ilyet kérdezni? Mindig képes meglepni és olyan kérdést feltenni, amitől falnak mennék legszívesebben – nyávogja, és a kezeivel eltakarja az arcát. Megérkezve a toronyba, Zara kiszáll a liftből és besiet a hálókörletbe, majd onnan egyenesen a szobájába. Az ágyra veti magát és szorosan bebújva a takaró védelmébe nyavalyog tovább.

– Komolyan, most már inkább ki se megyek az udvarra. Sőt! El sem hagyom a szobát, mert Nace egyszerűen mindenhol ott van. Honnan a csudából bukkant fel már megint? – Feszülten fújtat, majd összevissza forgolódik, mert sehogy sem találja kényelmesnek az ágyat, amivel eddig sosem volt problémája. Végül elalszik, de talán a történtek hatására nem telik jól az éjszakája.

Reggel korán kel fel és még reggeli előtt elvégzi a napi edzését amiért a jóval később felkelő Nesa alaposan le is szidja. A nap nagyrészét együtt tölti a lányokkal, vacsora előtt azonban Merlys irodájába megy. Leül a kanapéra és kedvesen a tanárnőre mosolyog.

– Hogy vagy? – Merlys aggódása nagyon jól esik Zarának. Látszik a tanárnőn, hogy tényleg érdekli és foglalkoztatja Zara hogyléte.

– Jól vagyok, köszönöm. Minden tünetem elmúlt.

– Az jó. Ha esetleg eszedbe jutna valami, amit láttál vagy hallottál a támadás közben, akkor azt, kérlek, azonnal tudasd velem… Felháborítónak tartom, hogy még engem is kizárnak ebből az egészből, és nem mondanak semmit. – Merlys bosszankodva rázza meg a fejét.

– A tündérminisztérium, azon belül is a királynő szűk köre teljesen magáénak érzi az ügyet. Senkinek nem mondanak semmit ezzel kapcsolatban. – Zara hallgatja a tanárnőt, de közben fejben máshol jár. Ez is idegesíti. Mentálisan megtámadta valaki, és ő mégsem ezzel foglalkozik, nem is nagyon érdekli a téma, mert a gondolataiban folyton csak Nace szerepel.

– Akkor, ha minden rendben van és készen állsz rá, holnap délután akár folytathatnánk is a délutáni külön órákat – javasolja kedvesen Merlys.

– Rendben – Zara feszülten harapja be az alsó ajkát. – Tanárnő… kérdezhetnék valamit?

– Természetesen – bólint Merlys.

– A tanároknak van tudomásuk arról, hogy a harcosok szexuálisan bántalmaznak tündéreket? – Merlys egy pillanatra meglepődik, de aztán kíváncsian előrébb dől a fotelben.

– Tudsz konkrét esetről? – A tanárnő szemöldökei kíváncsian kúsznak fel. Zarát egy pillanatra elönti a melegség. Olyan dühös, hogy ez alapján simán bemártaná Nace-t, de közben meg tudja, hogy nagyon rosszul érezné magát, ha ezt megtenné. Nincs bizonyítéka, és mivel ő közbe avatkozott, így Nace nem bántotta a tündérlányt.

– Nem – Zara nagyot nyel. Túlnyomó részt igaznak érzi a válaszát, de nem teljesen. – Általánosságban kérdezem. Szokott ilyen lenni, vagy ki szokott derülni, hogyha valakit bántanak? – Merlys sóhajtva dől vissza a fotelbe és tehetetlenül széttárja a karjait.

– Elő szokott fordulni. Tudjuk, hogy történnek az iskolában bántalmazások, de őszintén szólva, Zara, nem tudunk ezzel mit csinálni… Ahogy észrevettem az iskola felsőbb vezetése és a minisztérium egy bizonyos szintig erősen foglalkozik a dologgal, de egy szinten felül már egyáltalán nem. Ezt úgy értem, hogy sok szabályt hoztak a szexuális erőszak megelőzésére, és sikerült is csökkenteni az ilyen esetek számát, de teljesen megszüntetni nem lehet. Ebben mindnyájan egyetértenek és ezt én is így gondolom. Ők a tőlük telhetőt megtették, de amik így is előfordulnak, azokkal nemigen foglalkoznak. Persze van, ami nagyobb hangsúlyt kap, van, ami felkerül a vezetőséghez, de ez ritkán végződik az adott harcos kirúgásával az iskolából.

– De miért? Miért nincs ennek komolyabb következménye? – Zara értetlenül csillogó szemmel néz a tanárnőre.

– Mert a legtöbb esetben a tündér önként megy bele az aktusba, aztán elfajulnak a dolgok. Minden évben elmondjuk rengetegszer a diákoknak, hogy tartsák távol magukat a harcosoktól. Ne menjenek egyedül sehova és sose maradjanak kettesben egy harcossal… mégis megteszik. A tündérek és a harcosok mindig időzített bombaként működnek egymás mellett. A két faj között hatalmas a szexuális feszültség, annak ellenére is, hogy teljesen máshogy szocializálódnak. Az életük szinte minden területe eltérő, talán pont ez vonzza annyira a két fajt egymáshoz. A harcosok nem feltétlenül akarnak durvák lenni, de nem mindig tudják visszafogni magukat, ez sajnos a fajukkal együtt járó probléma. Van, hogy egy ártatlan mozdulat is a tündéreknek fájdalommal jár, amit ők észre sem vesznek. Idő, mire ebbe beletanulnak. – Zara észre sem veszi, hogy megdörzsöli a csuklóját.

– És aki nem önszántából kerül ebbe a helyzetbe?

– Nehéz bizonyítani. Ha ilyen jut a fülünkbe, akkor természetesen kivizsgálást tartunk, de van, hogy nem lehet eldönteni ki mond igazat és ki hazudik. Máshogy kezeljük azt a helyzetet, ahol kényszerítés történik, azt nem tűri az iskola vezetése… de nem egyszerű a helyzet. A harcosok mindent az amazonoktól tanulnak meg a szexről, a legtöbbjük pedig nagyon durva.

– Az amazonok miért ilyenek? Nem értem. Nem értem, hogy tetszhet valakinek a durvaság, a fájdalom – Zara elszörnyedve grimaszol.

– Persze, hogy nem, hiszen tündér vagy. Mi sosem fogjuk ezt megérteni, mert mi teljesen más körülmények közül jövünk. Többszázéves expedíciós pályafutásom során volt szerencsém, vagy inkább balszerencsém jobban belelátni az amazonok életébe. Bár hozzá kell tennem, hogy engem nagyrészt mindig a hadkirálynő alá tartozókkal hozott össze a sors. A fekete hajúakkal, akik az amazonok piramis politikájának második fokán állnak, ezáltal nem csak vérmesek, hanem előkelőek és magasrangúak. A tapasztalataimból adódóan bátran kimerem jelenteni, hogy… – Merlys elhallgat, majd sóhajtva feláll. Összefűzi a kezeit maga előtt és az ablaküveghez sétál. Kibámul rajta, egyenesen az előudvarra, ami a harcosok és a tündérek gyakorló helyéül szolgál. – Ők szörnyetegek, Zara. Félig a harcosok is azok. – Merlys hangjában hallható némi szomorúság. Tekintetét a tündérlányra fordítja és bánatosan elmosolyodik. – Ahogy a tündérek is.

– Tessék? – Zara meghökkenve kérdez vissza.

– Vannak közöttünk olyanok, akiknek a tettei semmivel sem különböznek egy amazonétól vagy harcosétól. A mi fajunk is képes arra, hogy roppant szívtelen és kegyetlen legyen. Olyan szörnyűségeket követtek el egyes tündérek ezen a világon, amiknek párja sincsen. Ezek alapján még rosszabbak is vagyunk, mint az amazonok.

– Miről beszél, tanárnő? Milyen szörnyűségekről? – Zara hevesen verdeső szívvel várja a választ. Merlys sietősen lépked vissza a kanapéhoz, és leül Zara mellé. A testével felé fordul és bizalmasan előre hajol.

– Most adok egy tanácsot neked. Ez a legfontosabb dolog lesz, amit valaha is mondok. Mivel főtündér vagy, a sorsod eldőlt. Ha akarod, ha nem, benne leszel a minisztérium mocskaiban, de egy valamit, kérlek, sose tegyél. Ne kérdezz! – Merlys olyan mély fájdalommal ejti ki az utolsó két szót, hogy Zara szíve a torkába dobban.

– Ne kérdezzek…? De hát… Miért ne? – Zara értetlenkedve ráncolja a homlokát.

– Mert vannak olyan borzalmas dolgok, amikről még tudni is fájdalmas. Higgy nekem! – Zara döbbenten nézi a Merlys szemében megjelenő könnyeket. A tanárnő nagyon feldúltnak tűnik.

– Áldott az az idő, amikor úgy hunyod le a szemedet, hogy a tudatlanság boldogságában élsz. Nincs annál borzasztóbb érzés, amikor olyan titkokat tudsz meg, amik fölött nincs hatalmad. Ezek rabságba ejtenek, amikből sosem szabadulsz, és azután már semmi sem lesz ugyanolyan. Nem tudsz majd úgy nézni a világra, mint addig. Ez túl nagy teher egy tündérnek, úgyhogy szépen kérlek, a saját érdekedben, bármit is hallasz, bármit is tapasztalsz, sose kérdezz. Sose kezdj el kutakodni, mert apró cafatokra tép, amit megtudsz. – Zara megilletődve ül Merlys mellett, aki hirtelen felpattan és az ajtóhoz sietve kinyitja azt.

– Vacsora idő van. Menj, Zara! – A tanárnő megtörten áll a kilincset szorongatva. A tündérlány feláll és lassan lépked oda. Felpillant Merlys arcára, de ő csak lesüti a szemét. Zara kilép a szobából, az ajtó pedig egyből becsapódik mögötte. Még egy jó ideig áll ott és bámulja az ajtót. Nem érti, mi a fene volt ez az egész. Milyen borzalmakról beszélt Merlys? Mégis mi lehet ilyen szörnyű, ami ennyire megviseli a tanárnőt? Ez a beszélgetés rendesen felzaklatja Zarát, és nem is bír megnyugodni mialatt leér az étkezőbe. Leül egy asztalhoz és az ezüst tálakon pihenő finomságokkal szemez, amíg a gondolataiba temetkezik. Hiába agyal rajta, semmire sem jut, hiszen neki semmiről sincs tudomása, amit a minisztérium csinál. A lányok is megérkeznek és egyből neki is fognak a vacsorának. Zara ezúttal feltűnően csendes, aminek az okára Nesa rá is kérdez, de Zara csak letudja egy semleges válasszal. Már a vacsora vége felé járnak amikor Zara a harcosok felé pillant. Nace láthatóan jókedvű, mosolyogva ül és nézi a vele szemben ülő fiút, aki hevesen magyaráz valamit. Zara visszanéz a lányokra és sóhajtva csúszik lejjebb a székben. Egy örökkévalóságnak tűnik, mire mindenki befejezi a vacsorát és végre felmennek a hálókörletbe. Zara ezúttal gyorsan elalszik. Reggel Solar ébreszti a megszokott módon. A fürdőszobában rendesen magához tér és pozitív érzések kerítik a hatalmába. Pillanatok alatt lesz jókedvű és örül, hogy végre mehet az óráira. A haját fésüli amikor meghallja, hogy kicsapódik a szobájának az ajtaja. Kérdőn lép ki a fürdőből, hogy megnézze ki az, akinek olyan sürgős mondanivalója van, hogy mondhatni beront a szobájába. Meglepődik mikor meglátja Merlyst. Az ábrázata sem nyújt túl biztató látványt.

– Mi történt? – Zara kissé félve kérdezi meg. Ha már Merlys valamitől ilyen arcot vág, akkor annak valami nagy és veszélyes dolognak kell lennie.

– Annyira sajnálom, Zara – a tündértanárnő elkeseredetten rázza meg a fejét. Zara szíve egyből meglódul. – Minden az én hibám.

Merlys mélyen néz bele Zara pasztell szemeibe. A tekintete sajnálattól és bűntudattól csillog. Zarát most már nagyon furdalja a kíváncsiság. Mi történt, ami ennyire megviseli Merlyst és neki is köze van hozzá?

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet az instagram.com/fotunder2024/

weboldalunkon.