Írta: Daniela Krien

A mű eredeti címe: Die Liebe im Ernstfall

Fordította: Kovács Mercédesz

Szerkesztők: Bucur Tünde Csilla, Horváth Anikó

Nyelvi korrektor: Koós Patrícia

Műszaki szerkesztő: Varga Tünde

© Daniela Krien

© Kovács Mercédesz

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a Diogenes Verlag AG Zürich engedélyével készült.

ISSN 2064-2288

ISBN 978 963 499 550 0 (epub), kiadói kód: MX-1595e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Paula

A nap, amelyiken Paula elhatározza, hogy boldog lesz, egy márciusi vasárnap.

Esik az eső. Már éjjel rákezdett, és azóta nem hagyta abba. Amikor Paula fél kilenc körül felébred, még kopog a ferde hálószobaablakon. Oldalra fordul, és az álláig húzza a takarót. Éjszaka egyszer sem ébredt fel. Az álmaira sem emlékszik.

A szája száraz, egy kis nyomás a fejében pedig az előző estére emlékezteti. Wenzel főzött, az ételhez francia vörösbort bontott. Később egymás mellé ültek a kanapéra, és zenét hallgattak: Mahler Dal a Földről című művét, Beethoven utolsó zongoraszonátáját, Schubert dalait, Brahms és Mendelssohn alkotásait. A YouTube-on különféle interpretációkat kerestek, amelyeket egymással összehasonlítottak. Úgy örültek, mint a gyerekek, ha ugyanaz volt a véleményük.

Paula nála maradhatott volna, az éjszakát vele tölthette volna, de azt állította, hogy otthon felejtette a gyógyszerét. A hidrokortizon a kézitáskájában lapult. Csak a fogkefe és az arctisztító hiányzott. Wenzel ezeket a holmikat nem tartotta volna fontosnak, és meggyőzte volna, hogy maradjon.

Hajnal kettő óra körül taxiba szállt. Wenzel a ház előtt állt, míg az autó befordult a sarkon.

Az ágy melletti vizespalack felé nyúl, iszik, aztán bekapcsolja a telefont, és elolvassa a férfi üzenetét: Jó reggelt, Drágám! Az első gondolatom mindig Te vagy. Minden reggel és minden este köszön. Már tíz hónapja, kivétel nélkül.

Leni is kedveli Wenzelt, és Wenzel is Lenit.

Az első találkozásukkor azzal nyűgözte le, hogy másodpercek alatt lerajzolta a lány arcát. A hasonlóság megdöbbentő volt, Leni pedig többet akart, hogy elhenceghessen vele az iskolában.

Paula az órára néz. Még kilenc óra, amíg Leni visszajön. Le fogja dobni a cuccait, egy hallót mormog, és visszavonul a szobájába, vagy egy hétvégi beszámolót, vagyis egy pont meg vessző nélküli előadást tart, belefoglalva a féltestvérei fényképeit és a rajongását Filippa főzőművészete iránt.

Mialatt Paula válaszol a reggeli üdvözletre, Wenzel után vágyakozik.

A korai órákban vágyik a legjobban a férfira. Amikor a konyhában felteszi a kávét, egy egyértelmű üzenetet küld neki.

Mióta Wenzel van, Leni kevésbé hiányzik neki hétvégente. Ugyan mit tehet? Leni már nem kisgyerek. Reggelente a tükör előtt gyakorolja, hogyan lehet különbözőképpen mosolyogni, lyukakat vág a nadrágjaiba, olyan ingeket hord, amelyek mintha lazán lecsúsznának a válláról, szájfényt használ. Rejtélyes üzeneteket küld a 7b osztály chatjébe, a legtöbb hangulatjelekből és rövidítésekből áll. Olykor szüntelenül beszél, hogy aztán kis idő múlva agresszív hallgatásba burkolózzon. Egyedül birkózik meg az éjszakai rémálmokkal, és Paula már régóta nem látta a lányát meztelenül. Még akkor sem, amikor Leni egyik reggel megkérdezte, hogy tizenhárom évesen lehet-e csüngő melle. Hisz megnézte a melleit, és megállapította, hogy lehet, hogy már olyan alakúak. Azután pedig a jobb kezével egy nevetségen eltúlzott alakot rajzolt a levegőbe, miközben a bal kezét a törzse elé szorította. És még mielőtt Paula válaszolhatott volna, Leni azzal vádolta meg őt, hogy nemcsak a legrosszabb tulajdonságokat örökölte tőle: a szeplőket, a világos bőrt, a vörös hajat, a csontos térdet, a rövidlátást, hanem azt is, hogy nehezen fogja fel a fizika és a kémia tantárgyakat.

– Az öröklődés véletlen, és nem döntés kérdése – jegyezte meg Paula, és meg akarta simogatni a lánya haját. De Leni nem hagyta magát, kiszaladt és bezárta az ajtót. Rövid idővel később visszajött, s Paula karjaiba vetette magát, mintha a távolság következő időszakára készülne.

Az eső ugyanúgy esik, mint korábban. Paula kinyomja a narancsokat, és tejet habosít a kávéhoz. Az asztalon egy csokor tulipán helyezkedik el.

Egy évvel korábban még az előtte álló hosszú nap pánikot keltett volna. Elkezdett volna takarítani vagy mosni vagy futni, vagy moziba ment volna, felhívta volna Judithot, hogy kimenjen vele a lovához. Mindegy lett volna, hogy mit tesz, a fontos az lett volna, hogy tesz valamit. Különben jöttek volna a démonok, és hajtották volna maguk előtt.

* * *

Miután elvált Ludgertől, gyakran tűnődött azon, hogy mikor kezdődött a vég. Mikor csúsztak ki a dolgok az irányítása alól?

Johanna halála döntő törés volt. Azonban idővel a zátonyra futást más, korábbi eseményekre datálta vissza, és tovább, és egyre tovább, míg már nem létezett többé tovább.

Minden egy ünneppel kezdődött.

Paula és Judith véletlenül arra járt, amikor a déli külvárosban egy biobolt nyílt. A tónál voltak, csupaszon feküdtek a napon, egymást krémezték be, fagylaltot ettek, magukra vonzották a tekinteteket. Elégedettek voltak magukkal és a hatással, majd a vadaspark mellett az ártéri erdőn keresztül bicikliztek vissza a városba, ahol még mindig ragadós hőség uralkodott.

Már messziről látták a léggömböket, a virágokkal teli kannákat meg a sok embert az üzlet előtt. Kedvük támadt egy hűsítő italra, és ezért megálltak.

Ludger nem messze állt az ajtótól, amikor beléptek az üzletbe. Paula rögtön meglátta őt. Később Ludger azt mondta, hogy ő is észrevette a szeme sarkából, és a tekintete követte őt. Paula egy mohazöld, vállpánt nélküli ruhát meg szalmakalapot viselt, amely alól kilógtak a vörös fürtjei.

Odakint égetett a nap, kipufogógázszag és hársvirágillat terjengett az utakon, minden kis fuvallat befújta az üzletbe a fojtogatóan édeskés keveréket. Ludger egy vászoninget viselt. A haja szőke volt, szeme kék. Nem számított hódító típusnak.

Rövid idővel később otthagyták az ünnepséget. Egymás mellett tolták a biciklijüket, és csevegtek.

Ludger folyton felé nézett, de nem állta a nő tekintetét. Amikor a pasi tovább beszélt, megállt.

Paulához hasonlóan az árnyékos utakat kereste.

A folyó partján könnyedén megérintette a nő karját. Az alkonypírban megcsókolta egy park padján.

* * *

Az első hetekben mindennap látták egymást.

A találkák a Clara park egyik tölgyfájánál kezdődtek. Paula mindig túl korán érkezett, így látta, ahogy Ludger a versenykerékpárjával befordul az útra, és már messziről integetett a férfinak. Minden viszontlátás kezdetén kicsit zavarban voltak, azonban az első csók után ez eltűnt.

A fától sétát tettek a parkokon meg az azzal határos városnegyeden keresztül. Paula kedvelte, ahogy a férfi a fejét oldalra hajtotta, és ahogy ragyogott, ha ránézett. Mély hangja és okos történetszövése tetszett neki. Mozgáskényszere megfertőzte; tudása az ökologikus építkezésről, az önálló életről, az állat- és növényvilágról mély benyomást tett rá.

Gyakran ment meglátogatni őt a könyvesboltban.

Néha először csak a fejét látta felbukkanni, amikor felfelé ment a mozgólépcsővel a szépirodalmi részleg felé. Olykor meglepte őt, míg el volt foglalva a szortírozással, vagy a megrendeléseket küldte el. Ilyenkor a férfi gyengéden megérintette a kezét vagy a karját, a nő pedig felé fordult, és titokban örült, hogy a kolléganői bizonyára észrevették, hogy mennyire jóképű. A közös éjszakákat a férfinál töltötték. Csak egyszer éjszakázott a nő lakásán, amelyet akkor Judithtal osztott meg. A pizza és vörösbor mellett hárman ültek együtt. Ludger minden beszélgetés tárgyánál a szakterületére kanyarodott – az ember által hátrahagyott ökológiai lábnyomra, és arra, hogy ennek annyira kicsinek kellene lennie, amennyire csak lehetséges. Folyton félbeszakította Judithot, hogy elmélyedjen egy témában, és hogy a pontatlan kijelentéseket javítsa.

Paula látta, hogy a barátnője lóbálja a lábát, meg a szája körüli feszült vonást és ismerte.

A következő nap Judith a szobájába ment. Egy rakás orvosi szakkönyvvel a kezében elmagyarázta Paulának, hogy a lakásban nyugalomra van szüksége a záróvizsgák közeledtével, és jobb lenne, ha Ludger nem jönne többé.

* * *

Éjszakánként szorosan egymás mellett feküdtek.

Mindig érintkezett a kezük vagy a lábuk. Paula simogatta a férfi hátát, miközben a szemben lévő templomtorony harangütéseit számolta, és ha még elég sok idő maradt reggelig, a kezét a férfi lábai közé helyezte. Nem aggódott azon, ahogy az éjszakáik teltek, és hogy Ludger mindenhez, amit csináltak, az azt szót tette hozzá: – Kedveled azt? Akarod azt? Azon sem csodálkozott, hogy a férfi megtorpant, amikor a nő a nyelvével először derítette fel testének megnevezhetetlen helyeit. Végül is engedte. Egészen csendesen feküdt ott, a karjai az arca előtt keresztbe rakva.

Aztán elvette a karjait.

Ludger mesélt a szülei haláláról. Amikor elmondta, ahogy egy forgalmi dugó végén egy tehergépkocsi szétlapította őket, a hangja érzéketlenné vált. Épp úton voltak hozzá. Néhány nappal azelőtt kapta meg az építészdiplomáját.

Paula megcsókolta a vállát meg a nyakát, és a férfi a mellkasára hajtotta a fejét.

* * *

Pár hónappal a megismerkedésük után Ludger arra kérte őt, hogy menjen be az irodájába. Izgatottnak hangzott, de nem akarta elárulni az okát. Amikor Paula a Brinkmann & Krohnnál felbukkant, a Brinkmann testvérek egyszerre fordultak meg a székükön, és vigyorogtak. Ludger lehajtotta a fejét, megfogta Paula kezét, és magával húzta a tárgyalóba.

Az asztalon egy lakás terve hevert. Loftlakás volt, négy méter magas plafonnal és háromszáz négyzetméter lakóterülettel. Lélegzetvétel nélkül elmagyarázta neki, hogy mely helyeken kell a helyiséget strukturálnia a lépcsőfordulóknak, hogy hol vezet fel a lépcső a nyitott galériába, és hogy miért működik a lakás külön szobák nélkül is, sőt válaszfalak nélkül is. Saját lelkesedésétől elragadtatva végül mellékesen bejelentette: – Itt fogunk lakni.

Paula semmit sem mondott. Néhány pillanatra szüksége volt ahhoz, hogy felfogja.

Eszébe jutott, hogy a férfi milyen gyakran említette, hogy a lakásával szembeni templom elkedvetlenítette. Ludger nem akarta, hogy naponta emlékeztessék arra, hogy a keresztény emberek, ahogy ő nevezte őket, tiszteletük jeleként az istenüknek milyen lenyűgöző épületeket emeltek.

– Mit szólsz hozzá? – kérdezte. – Örülsz?

Másnap kerékpárral hajtottak a szemlére. A parkban található tölgyfánál találkoztak. Sapka, sál és kesztyű volt rajtuk, amikor abba a városnegyedbe bicikliztek, amelyikbe Paula ritkán tévedt, de Ludger gyors fellendülést jósolt a területnek. A loft fákkal szegélyezett, macskaköves úton helyezkedett el; a csatornára nézett és olyan nagy volt, mint egy vasúti csarnok. A közelben nem csak templomok nem voltak, hanem egyébként sem volt sok minden. Vakolatlanul állt a falazat előtte, odabent hideg fogadta, és az első gondolata az volt, hogy amennyire gyorsan csak lehetséges, jöjjön el onnan.

Ludger a talajra tette a tervet. Léptekkel kimérte a csarnokot. Megvizsgálta a falazatot meg az ablakokat, és elkezdte leírni. Paula már látta a konyha helyét a faemelvényen, már érezte a padlódeszkákat a lába alatt, felment lépcsőn a hálószoba területére, és nézte az egész helyiséget, miközben a galéria karfájának támaszkodott.

* * *

Nehezére esett búcsút venni Judithtól.

Öt jó évig laktak együtt. Egyébként senki sem volt hozzá ennyire közel. Csecsemőkorukban az anyukáik majdnem ugyanolyan babakocsiban tolták őket egymás mellett. Ugyanabba a bölcsődébe, ugyanabba az óvodába, ugyanabba az iskolába jártak. Együtt konfirmáltak, ugyanabban a hónapban és ugyanabban az évben kezdtek el menstruálni, és mindketten tizennyolc évesen hagyták el Naumburgot. Judith Lipcsébe ment orvostudományt hallgatni, Paula Regensburgba könyvkereskedelmet tanulni.

Költözéskor Judith közömbösen állt az út mellett. Csendben hallgatta a többiek lakásról szóló dicshimnuszát, és még mielőtt az utolsó dobozt kivették volna a költöztetőautóból, elbúcsúzott Paulától.

* * *

Együttélésük első hónapjaiban Ludger számára csak egyetlen téma létezett: egy felújítási projekt a város központjában. Egy tizenhetedik századi házról volt szó. A felújítás ellenére mindig nyirkosság és penész lepte el. Az először megbízott építészektől visszavonták a megbízást. Az új költségszámításuk többszörösen az eredetileg becslésszerűen kikalkulált felső határ felett volt, és Ludger megragadta ezt a lehetőséget. Olyan ajánlatot írt, amelynek senki sem tudott alákínálni. Annyira kedvező volt, hogy bizalmatlanságot keltett, és a megoldás túl jól hangzott ahhoz, hogy igaz legyen.

A módszer feltalálója, Henning Großeschmidt restaurátor a temperálást a hőelosztás elve szerint sok várban és múzeumban próbálta ki sikeresen. Ludger a tanítványa volt, többször részt vett Großeschmidt szemináriumain.

A szokásos radiátorok helyett fűtőcsöveket fektettek a külső falakba a vakolat alá, és az egyenletes, minden szinten ható hő véget vetett a nyirkosság meg a penész problémájának. A helyiségek klímája javult, a levegő minősége nőtt, az energiafelhasználás, valamint a fenntartási költségek csekélyek lettek.

Még vacsora közben is terveket mutogatott, és elmagyarázta Paulának, hogy milyen messze vannak a csövek a vakolattól, milyen anyagból készültek, és már milyen épületekben alkalmazták sikeresen a módszert. A temperálás szó szinte tiszteletteljesnek hangzott a szájából, és egyetlen alkalommal sem idézett fel benne ugyanolyan lelkesedést a közelgő esküvő tervezése.

Az egyházi esküvőt Ludger elutasította, Paula pedig alkalmazkodott. Beleegyezéssel harmóniát teremteni helyesnek tűnt. Paula részéről jött a násznép többsége is. Ludger meghívta a Brinkmann testvéreket asszonyaikkal együtt, meg azt a csapatot, melynek a tagjai már a költözésnél is jelen voltak. A rokonságából senki sem jött. Kapcsolatai munkatársakra, megbízókra és mesteremberekre korlátozódtak.

Paula vállalta az étel tervezését, éppúgy az italok kiválasztását, a meghívók készítését és a lakás dekorációját. Ludger csak a zenébe akart beleszólni.

Fél éjszakán keresztül ültek egymás mellett. Ludger átkutatta a dzsesszlemezeket a legjobb darabok után, miközben dohányzott, s olykor halkan dúdolt. Amikor Paula a második pohár bor után spontán táncolni kezdett, a férfi nézte. Rá jellemző módon zavarba jött, ezt Paula időközben jól kiismerte.

Lehorgasztott fejjel és felhúzott vállakkal, szájához közel helyezett sörösüveggel ült ott, és nézte. A tekintete követte őt.

Amikor Paula az ölébe esett, félretette a sört, átkarolta a derekát, és megcsókolta. Rögtön ezután eltolta magától, és felállt. A teste megfeszült, tekintete újra körbeszaladt, és lelkesen bejelentette, hogy ebben a lakásban is a temperálás a legjobb megoldás.

Senki sem olyan, amilyennek akarják.

Paula remélte, hogy az idő majd áthidalja a vágy és a valóság közötti szakadékot.

* * *

Még a hálóingében van, amikor reggeli után kimegy az erkélyre és lenéz a kertbe. Ebben a városban ez Paula ötödik lakása, és itt végre jól érzi magát.

Krókuszok és hóvirágok nyílnak a közösen használt kertben, amelyet a szomszédos kertektől magas kőfalak választanak el. Paula és Leni alatt egy család lakik két kisebb gyermekkel, a magasföldszinten pedig egy idősebb házaspár. Legtöbbször békésen léteznek egymás mellett. Csak a kert okoz alkalmanként vitákat. Az öregebb pár rend iránti óhaja összeütközik a középszinten lakó család céltalan és ritkán sikeres spontán ültetéseivel. Összességében mégis tisztelik egymást, és egyszer egy évben nyári ünnepséget tartanak.

Paula lassan az erkély egyik végéből a másikba megy, amely három szoba szélességben nyúlik el, és mindegyikből ki lehet jutni a balkonra. Az eső lassan alábbhagy, Wenzeltől pedig még nem érkezett válasz. Talán a műteremben van és dolgozik. Talán még nem olvasta el az üzenetet. Talán úton van Paulához. Abban, hogy jönni fog, nem kételkedik.

Kezével követi az erkély fakorlátját, tudatosítja a karja mozgását, a keze mozgását, aztán a lélegzetvételét és azt a tényt, hogy meg kell erőltetnie magát, hogy érezze a testét. A teste nem tud szabadulni a fájdalomtól, a merevségtől vagy az óriási bágyadtságtól. Már régóta felhagyott azzal, hogy valaminek a látszólag magától értetődő voltát magától értetődőnek tekintse.

A Ludgerrel való házassága a homályos jövő felé irányította a tekintetét, Johanna halála a túlságosan könyörtelen múltba. A jelenben hallja az ajtócsengőt, és a bejárati ajtóhoz fut.

Wenzelnél lopott virágok vannak. A Rosentalon át vezető útján találta, és később Paula lakásában apró vázákba osztják szét.

Világosodó haját rövidre borotválta. Wenzel az első pasi, aki nem próbálja átformálni. Az első, aki néha csak a nő örömével törődik. Az első, akit nem mutatott be a szüleinek.

Paula kézen fogja, és a hálószobába megy vele.

Amíg a férfi lassan vetkőzteti, megparancsolja neki, hogy feküdjön hasra, ujjhegyeivel erősen simogatja a tarkójától lefelé a combjáig, és széttolja a lábait. Ez Paulát rövid ideig emlékezteti arra, hogy mit tart magába zárva. Aztán pedig a pasijairól mesél neki. Elmeséli neki, hogy milyen messzire ment, milyen dolgokat engedett meg nekik csak azért, hogy egy másfajta fájdalmat érezzen. Olyan fájdalmat, amely uralkodik a gyász felett, ami szabadon eresztett démonként tombolt benne. Könnyek között meséli el neki, hogy mit szégyellt és mit élvezett annak ellenére, hogy szégyellte, és hogy ez az alávetettség pár órára elfeledtette vele a gyermeke halálát. Amikor pedig befejezi a beszédet, a férfi megcsókolja, és ajkával követi az ujjhegyeit.

* * *

Az esküvő reggelén robajra ébredtek. Egész éjjel nyitva volt az egyik ablak. Egy madár repült be. Páni félelemmel repkedett ide-oda a lámpák meg a bútorok között. Az ablaktáblának repült, és a padlóra zuhant, újra nekiiramodott, és ismét eltévesztette a kifelé vezető utat.

Paula kiugrott az ágyból. Minden ablakot kinyitott. Dübörgött a szíve. Minden egyes alkalommal, amikor a madár beütötte magát, Paula megrázkódott. Ludger segített neki. Együtt hessegették át az óriási helyiségen. Ám hiába. Nem talált ki. Még korán volt, rózsaszín fénnyel hajnalodott. A madár a padlón pihent, és úgy döntöttek, hogy várnak.

Visszatérve az ágyba Ludger szorosan hozzábújt. Egyik karjával átölelte, és fejét belefúrta Paula hajába. Ujjhegyei a hasát simogatták. Amikor remegés futott át a nő testén, abbahagyta. Kisvártatva újra elaludt.

Paula hallotta a madár szárnycsapását és a rövid, átható rikoltásait, míg Ludger ujjai szétvetett lábai között mozogtak. Óvatosan kihámozta magát a férfi öleléséből. Hasra feküdt, és a párnába nyomta az arcát.

Később az ébresztőóra csengésére riadtak fel. A nő rögtön felállt, és átkutatta a szobát. A madár eltűnt.

* * *

A nászútról, amelyet a Vogézekben kirándulva töltöttek, Paula kellemesen kimerülten tért vissza. A Sainte Odile-tól Col du Kreuzwegen keresztül Kaysersbergbe, aztán délre, a természetvédelmi területre mentek, az állandóan változó időjárásban és – Paula becslése szerint – életveszélyes körülmények között mentek fel a hegyre, meg le a hegyről. Néha órákon át szótlanul haladtak egymás mögött, mert az ösvények szűkek voltak, és túl sok erőt vett igénybe a beszéd. Majd újra egymás mellett mentek, és elképzelték a jövőt.

Más emberekkel hosszú útszakaszokon keresztül nem találkoztak. Napmeleg sziklákon, várromokban és régi háborús erődítményekben piknikeztek.

Mihelyt leereszkedtek, Ludger kipakolta a térképeket. Több volt neki, különböző méretarányúak, és mindig megmutatta Paulának, hogy pontosan hol tartózkodtak. Míg kenyeret, sajtot meg almát ettek, elmagyarázta neki, hogy mely útvonalakon fognak haladni a következő órákban. A legkisebb ösvény rajzát is tartalmazó turistatérképek pontossága iránti lelkesedése nem ismert határt.

A Fermes Auberge fogadókban, ahol rendszerint éjszakáztak, többágyas szobákat osztottak meg más turistákkal. A tíznapos utazásnak csupán az első és utolsó éjszakáján szálltak meg saját fürdőszobával és kényelmes, kétszemélyes ággyal rendelkező szállodában, és csak ezen a két éjszakán feküdtek le egymással. Ludgernek az volt a szokása, hogy utána összegömbölyödött, és a fejét Paula mellébe temette. Így aludt el a legjobban. Ha Paula óvatosan elfordult, mert ebben a helyzetben nem tudott aludni, a férje követte. Még mély alvásban is felzárkózott, mihelyt a testük elveszítette a kontaktust. Paula akkor felkelt, átment az ágy másik oldalára, csak azért, hogy oda újra lefeküdjön. Mindazonáltal kedvelte a szerelemnek ezt a fizikai megerősítését.

* * *

Az utat követő első munkanapon Paulát az új nevével üdvözölték a kollégák: Paula Krohnként. Amikor pedig Marion, akivel a szépirodalmi részlegen dolgozott, annak a napnak a végén odakiáltott neki, hogy: – Paula, itt van a férjed! – felegyenesedett, és mosolygott.

Ez azoknak a pillanatoknak az egyike volt, melyet utólag sem fosztana meg az értékétől.

Farmerben és vászoningben állt Ludger az újonnan megjelent művek asztala előtt, és felé integetett. Hogy ez miért tette büszkévé, nem tudta megmondani.

* * *

A hormonok köde oszladozni kezdett.

Paula sok este maradt egyedül a loftban. Ha a csatornára néző ablakokat kinyitotta, a koszos víz poshadt szaga áradt be. Ha becsukta az ablakokat, szörnyű csend lett. A saját hangja visszhangzott az óriási helyiségben. Nem voltak különválasztott szobák, csak egy kocka középen, amelyben a fürdőszoba helyezkedett el.

Minden este várta, hogy Ludger hazatérjen. A temperálási megbízás bármely más projektnél több időt igényelt, és gyakran későn jött. A várakozás óráiban főzött vagy olvasott, telefonált vagy az ablaknál állt anélkül, hogy bármikor megfeledkezett volna arról, hogy minden tevékenység csak átmenet. A feszültség csak akkor ért véget, amikor meghallotta, hogy a kulcs a zárban van. Paula pedig azon tűnődött, hogy tényleg csak a lakás vagy a benne lévő üresség miatt érezte-e így magát.

Mindig madarak tévedtek a loftba. Nem mindegyik találta meg a kifelé vezető utat. Egyik nap egy törött szárnyú galamb ült a padlón az ebédlőasztal mellett. Egy másik alkalommal egy halott veréb hevert az ablak alatt, amelyen keresztül bejött.

Attól kezdve az ablakok zárva maradtak.

* * *

Minden vasárnap a Café Telegraphban reggeliztek.

Újságokat olvastak: Ludger a Frankfurter Allgemeine Zeitungot és a Neue Zürcher Zeitungot, Paula pedig a Spiegelt és a Zeitot.

A Saale és a Mulde folyók mentén fekvő bicikliutakon tekertek végig, kiállításokat néztek meg, moziba mentek, és a film kiválasztásán veszekedtek. Ludger előnyben részesítette a dokumentumfilmeket, Paula a művészekről szóló önéletrajzi filmeket szerette. Ludger kifogásolta, hogy Paula a valóságban Georg Trakl életének egyetlenegy napját sem bírta volna ki, Camille Claudel életéből pedig egy hetet sem. Paula a szemére vetette, hogy mindent túlságosan komolyan vesz, hogy humor nélkül, könnyedség nélkül él. Ludger pedig rákontrázott, hogy pont ez a könnyedség, ez a gondtalanság teszi tönkre a világot.

Olyan dolgokon vitáztak, amelyekről nem hitték volna, hogy az ember veszekedhet miattuk. Ludger kerékpározás közben gyorsabban hajtott Paulánál. Nem nézett hátra. A biciklijével átrobogott a közlekedési jelzőlámpákon, amelyek pirosra váltottak, és a másik oldalon ment tovább, míg Paula a következő zöldre várt. Ludger az útvonalat is meghatározta. A város bármely pontjától bármely célig ismerte a legjobb útvonalat. Paula tiltakozása legkésőbb a térképre való pillantáskor tört meg, amelyet a férfi állandóan magával hordott.

Paula néha szántszándékkal lemaradt, és a saját útján haladt. Tudta, hogy mennyire bosszantja ezzel a férjét, és tudta, hogy a kibékülés olykor az ágyban történik majd meg.

Ha Ludger dühös volt, nem fogta vissza a testi erejét. A szex szabadabb volt, mint egyébként. Azok az éjszakák pedig reményt keltettek Paulában. Más éjszakákon ébren feküdt, az ölelésétől elfordult, és nem tudta, hogy mit kezdjen a vágyával.

* * *

A loftból kiköltözni volt az első döntés, amelyet Paula keresztülvitt.

Nem volt észszerű. A bérleti díjak emelkedtek, és Ludger válságba került.

A siker ellenére nem kapott további temperálási megbízásokat. A célja annyira közelinek tűnt. A Brinkmann & Krohn hamarosan már arról lehetett volna híres, hogy a legjobb építésziroda az ökologikus építkezés területén. Más jövedelmező megbízásokat elutasított, és a Brinkmann testvérekkel veszekedett.

Ebben az időszakban Paula hasában a gyermek körülbelül nyolc centiméteres volt. A hüvelykujját a szájába tudta dugni, a köldökzsinórt az ujjai között tudta tartani, és élénken mozgott.

Az ultrahangfelvétel köztük helyezkedett el az asztalon. Paula sírt. Beszélt és könyörgött. – Falak és szobák! – ismételgette Ludger, és közben rázta a fejét. Az ágy elég nagy hármójuknak, a loft pedig ideális egy kisgyerek számára. Mindenfajta játék lehetséges. Biciklizés, trambulinugrás, hintázás – mit akar ennél többet? Ekkor Paula felállt az asztaltól, letörölte a könnyeit az arcáról, fogta az ultrahangfelvételt, és bedugta a táskájába.

A következő hónapokban a Gazelle kerékpárjával keresztül-kasul bejárta a várost. Ingatlanügynökökkel és bérbeadó magánszemélyekkel telefonált, pár lakást megnézett, és összeállított egy szűkített listát, amit este Ludger elé tett.

Aztán kiderült, hogy a lakások olyan városrészekben találhatóak, amelyek Ludger számára szóba sem jöhettek, fák nélküli és emiatt elfogadhatatlan utcákban, felújításra váró állapotban, amivel nem tudott együtt élni, olyan szomszédokkal, akik már hallomásból sem voltak szimpatikusak. Elutasította, hogy ügyvédek, adószakértők vagy ingatlanalkuszok tőszomszédságában éljen. Gyűlölte a terepjáróikat, amelyekből fentről néztek le a többiekre, és az elsőbbségadási szabályokat hatályon kívül helyezték, a második sorban parkoltak. Irtózott a státuszszimbólumoktól, a fakivágási indítványoktól az új parkolóhelyek javára, a helyes élet hiányos ismeretétől.

Amikor egyik nap egy félig felújított négyszobás lakás erkélyén álltak, és egy déli fekvésű ligeterdőre néztek, Ludger pedig végül beleegyezett a költözésbe, Paula nem érzett örömöt. A medvehagyma rothadt-nyirkos szaga émelygést okozott neki. Az erkély könyöklőjére támaszkodott, és becsukta a szemét.

A lakás egy hátsó épületben helyezkedett el. Nem hallatszott az autók zaja, a villamosok csörömpölése, csak a fák zöld koronáit lehetett látni és a madarak hangjait hallani. A belvárosig tíz perc volt biciklivel, és ugyanolyan gyorsan el lehetett érni mindkét munkahelyet. A lépcsőház tele volt kerékpárokkal, és nem számított, hogy melyik ablakból nézett ki az ember, egyetlen autót sem lehetett látni. Tökéletes volt.

Az átköltözés napján Paula csak szemlélődni tudott és a segédeket utasítgatni. Négy hét múlva volt esedékes a szülés időpontja. Mindkét lába fájt, a cipő pedig nyomta megdagadt lábfejét. Égett a gyomra, és kimondhatatlanul fáradt volt. A legszívesebben visszavonult volna, mint egy csiga a háza védelmébe.

Mégis annak a napnak a végén a dobozok, bőröndök meg bútorrészek rendetlensége közepén csak az ágy állt a helyén. Amikor pedig végre lefeküdt, Paula azokra az éjszakákra gondolt, amelyeket álmatlanul töltött benne, és a névtelen gyermekre a hasában.

A baba két héttel az időpont előtt érkezett, és ebben az ágyban landolt. Az otthonszülés Ludger ötlete volt. Judith előtt, aki Hannoverben orvosgyakornokként dolgozott, elhallgatta a tervet. Paula ismerte a barátnője véleményét. – Középkori – mondta volna –, teljesen ostoba.

A saját félelmeit bizonyosan eloszlatná, hogy néhány percen belül egy orvos kéznél lenne, ha szükséges. A munkatársak is megerősítették a döntésében, hogy otthon szüljön. A többszörösen ellenálló kórokozókról szóló történetek közszájon forogtak. A kórház nem számított biztonságosabb helynek, mint a saját ágya.

Most az ágy előtt térdelt, és felfelé nézett. Egy csupasz égő lógott egy kábelen. Még lámpákat kell csatlakoztatni meg polcokat odavinni. A telefonhívása óta húsz perc telt el. – Fogj egy taxit! – mondta reménytelenül. Azonban ahogy várható volt, Ludger kerékpárral jött haza. Hallotta a kulcsát a zárban, a lépéseit a folyosón, a ledobott táska zaját, aztán – már semmit sem. Egy összehúzódás magával ragadta, érzékelése a hátára és a hasára szűkült.

A következő kilenc órában a férfi gyakran kiment, és újra visszajött. Mellé térdelt, mellé feküdt, fogta a kezét, és letörölte a homlokáról az izzadságot.

– Hajgumit! – kiáltotta Paula. – Zenét kikapcsolni! – parancsolta meg. – Az ablakot bezárni! – és amikor a bába végre megengedte, hogy nyomjon, már rég nem volt ereje több szóra.

De amilyen gyorsan elhalványultak a részletek, olyan gyorsan feledésbe merültek a fájások. A bába a csecsemőt Paula hasára fektette, és amikor meglátta, hogy kislány, mosolyogva visszasüppedt a párnára. Ludger vágta el a köldökzsinórt, és kis idővel később Leni Antonia Krohn Paula melléből szopott.

* * *

Ludger három hétig otthon maradt.

Ebben a három hétben Ludger, Paula és Leni jelentette a világot. Még szoptatás közben is mellettük feküdt. A szükséges utakat olyan gyorsan elintézte, amilyen gyorsan csak tudta. Olyanok voltak, mint egy erőtér, amely elvesztette az erejét, ha a zárt kört egyikük elhagyta.

– Ritkán gondozok ilyen családot, ahol minden ennyire olajozottan megy – jegyezte meg a bába a búcsúlátogatásánál.

Az utolsó közös napjukon reggeli szürkületkor keltek fel. Paula szívesen maradt volna fekve. Az éjjel minden második órában szoptatta Lenit. A kimerültség annyira nagy volt, hogy már a vécé felé vezető út is túl soknak tűnt.

A park elnéptelenedett. Hajnali köd ereszkedett a mezőkre. Ősziesen hűvös volt. Amikor elérték a tölgyfát, amelynél kezdetben állandóan találkoztak, Ludger lerakta a hátizsákot, a csákányt meg az ásót kipakolta, és egy gödör ásásába kezdett. Amikor a csákány gyökeret ért, visszarántotta a szerszámot, és majdnem eltalálta a fejét. Egy másik helyet keresett.

Leni sírni kezdett. Vastagon bebugyolálva feküdt a kocsiban. Karjaival kapálózott, és bömbölése megtörte a csendet. Paula ide-oda hintáztatta a kocsit. Egy kerékpáros száguldott el mellettük. Hamarosan meg fognak telni az utak biciklisekkel, kocogókkal és kutyatulajdonosokkal. Lassan Ludgertől néhány méternyire távolodott. Úgy tett, mintha nem tartoznának össze, mintha ő is csak egy járókelő lenne.

Körülbelül tíz perc múlva Ludger egy jó harminc centiméter mély lyukat ásott. Újra a hátizsákhoz nyúlt. Egy műanyag zacskóból elővette a felolvadt méhlepényt, egy ideig a kezében tartotta, és végül a lyukba helyezte. Aztán egyik karját Paula felé nyújtotta.

Keze nedves volt, és Paula édeskés ízt érzett a szájában.

Amikor a lyukat betemették, Leni még mindig ordított. Paula megfordult, és fürgén tolta a kocsit a mezőn át az útig. Csupán egyszer nézett vissza. Egy nagy kutya célratörően futott a helyhez, ahol a friss föld a fű zöldjéből kiemelkedett.

Azonban még mielőtt a placenta sírját elérte, Paula elfordult.

* * *

Gyerekkel minden más lett.

Életritmusa a csecsemő ivási és alvási szükségleteit követte. Saját teste idegen lett. A melle Lenié volt, a végtagjai elnehezültek, a haja fakó lett, és a hasa csak lassan nyerte vissza a régi alakját.

Ha Ludger hazajött, szeme csak a lányán csüngött. Ha Paula a karjába vette, Ludger érte nyúlt, és kérés nélkül elvette tőle. – Apu az építkezés helyszínén volt – mondta aztán, vagy: – Apu új megbízást kapott. Azután pedig elmagyarázta Leninek, hogy az alacsony energiaigényű házak miért hajlamosak a penészedésre, hogy milyen előnyt adnak a vályog építőlemezek, hogy hogyan akarta a megbízót meggyőzni a temperálásról, és milyen füvek meg gyógynövények alkalmasak a földtöltéssel való tetőzöldítésre.

Az esti órákban a lakásban tevékenykedett. Amihez hozzáfogott, szép lett. A saját tervezésű, megvilágított polc a raktárban, a folyosón lévő, általa tervezett ruhafogas, az extravagáns lámpák – minden tökéletesen tökéletlen.

Ha valami kész lett, hívta Paulát. Amikor pedig jött és megdicsérte, Ludger keze az övét kereste.

Csak később az ágyban, amikor Leni köztük feküdt, és a férfi lelkesen bámult rá, akkor fogta el szorongó érzés Paulát. A szemében lévő gyengédség csak a gyereknek szólt. Minden kis hangja elragadtatást váltott ki belőle.

Paula szégyellte magát azért, amit érzett. Még a meghatottsága is taszította.

* * *

Ahányszor csak lehetett, találkozott Judithtal, aki ismét Lipcsében tartózkodott, és elkezdte a szakorvosi képzését.

Paula szerette ezeket az órákat. Judithtal talpraesett, ironikus, öntudatos volt. Ám minél több időt töltött vele, annál nehezebben tudott alkalmazkodni az utána következőkhöz. Annál nehezebb lett a barátnője előtt az igazságot elrejteni.

Azokról az éjszakákról, amelyeken felébredt, mert a szíve túl sebesen vert, nem mesélt semmit sem. Azokról a pillanatokról sem, amikor minden rossznak tűnt, mint egy helyrehozhatatlan hiba. Arról sem, hogy hónapok óta nem feküdt le vele Ludger. A szülés előtt a baba a hasában volt, a szülés után pedig az ágyban. Egy gyors csók reggel, egy rövid ölelés este. Közte semmi.

Azokon a heteken Ludger gyakran megemlítette, hogy milyen boldog. Paulának úgy tűnt, mintha ő fizetett volna ezért a boldogságért. Mintha a férfi belőle élt volna. Minél több energiája lett a férjének, annál gyengébbnek érezte magát Paula. Minél megszállottabban kovácsolta a terveit, annál kedvetlenebb lett ő.

Volt olyan időszak, amikor Ludger szakállat növesztett, amikor felhagyott a húsfogyasztással, és már nem ölt meg több rovart. Amikor vízszűrőt szerelt fel, és magőrlőt vásárolt. Amikor elkezdte a fizetése tetemes részét állatvédő szervezeteknek és emberjogi szövetségeknek adományozni, és megszervezte, hogy a bankszámláik egy erkölcsileg elfogadható bankba költözzenek. Tettének indoka olyan természetes volt, mint amennyire igaz: hiszen az nem lehet rossz, ha helyesen cselekszik.

Sok este hangosan gondolkozott annak rendjéről és módjáról, hogyan kellene élniük. Hogy a nyomoknak, amelyeket hátrahagynak, még kisebbnek kellene lenniük. Paula ült vele az asztalnál. Egy néma hallgató lett, aki olykor bólogatott.

Ugyanakkor nőtt a férfinak a világ és az emberek miatti szenvedése. Amikor a kávézókba mentek, Ohropax füldugót használt. Mások magánéletének foszlányait, hogy kénytelen részese lenni az idegen életnek, nem tudta elviselni. Paula látta az undort az arcán a feszült arckifejezésében.

Alapjában véve osztotta a nézeteit. Kezdettől fogva csodálta Ludger erkölcsi integritását, és azt, hogy kész volt a lemondásra. A legtöbb embertől eltérően kiállt a meggyőződései mellett, és beletörődött a hátrányokba. Az érzékenységet is megértette. És pontosan azt akarta, mint ő, hogy Leni jobb világba nőjön fel. Ez az összhang pedig nem az a szeretet volt, amiről Ludger beszélt?

Azonban mindennek semmi köze sem volt hozzá személyesen. Hozzá – Paulához.

* * *

– Paula – suttogja, és félresimítja a haját kisírt arcából.

Wenzel megérti. Úgy tűnik, hogy mindent megért. Nem nézi le, nem ítéli el, egyszer sem ráncolja a homlokát. Mielőtt Paula először lefeküdt vele, elment az orvoshoz. Biztos volt benne, hogy beteg, hiszen egy éven belül tizenöt férfival feküdt le. Egy félrelépésportálra feltöltött adataik szerint házasok voltak. Paula ismerte a keresztnevüket és az életkorukat, de semmi mást nem tudott. Ha azt állították, hogy egészségesek, elhitte nekik.

A férfiak sem akartak semmit sem tudni.

Amikor az eredmények megérkeztek, nyolc hete ismerte Wenzelt. Meghallgattak egy Brahms-szimfóniát és egy Rachmaninov-zongorakoncertet, voltak színházban, hosszú sétákat tettek, és a parkban padokon csókolóztak. Korábban nyolc hét alatt elkezdett egy kapcsolatot, jártak és szakított is a férfival. Wenzel még egyszer sem látta meztelenül.