Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

NEGYEDIK RÉSZ

ÖTÖDIK RÉSZ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Victor Margueritte

MINDENT AZ ARANYÉRT

fordította:
Németh Andor

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-144-6 EPUB
ISBN 978-963-678-145-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
L’Or

első kiadás: 1910
az elektronikus változat az 1935. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító XIX. századi amerikai metszet
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

1.

Alacsony, sötét, sikátor jellegű pincehelyiség; nedves, salétromtól, piszoktól tapadó falai elmosódnak a kormosán füstölgő lámpa fényében. Kavargó árnyaival olyan, mint valami földalatti tömlöc. Egyik sarkában kitaposott lépcsőfokok kanyarognak felfelé a szabadba.

A teleszemetelt, agyagos földön mintegy húszán fetrengenek, hörögve, nyögve, mint a csatatéren feleitett sebesültek. Panaszkodnak, sírnak nyugtalan álmukban.

Földalatti Csatatér ez, melyen a nyomor nagy hadseregének névtelenjei nyújtóztatják ki összetört testüket az éjszakai Párizs alatt... Éhség és fáradtság kergeti ide a csavargókat, a letörteket, a szerencsétleneket, a kétségbeesés rekrutáit és a züllés veteránjait, a maguk hibájából, vagy a máséból? ki kutatja azt?... Jött-ment csűrbe, melyet a hajnal szerteszór; egyenként tűnnek el a város forgatagában, de éjszakára megint összeverődnek a hajléktalanok menhelyén, a népszállókban, az alkalmi hálóhelyeken, a hidak alatt...

Georges Walaiffe hánykolódott álmában, de úgy össze voltak törve a tagjai, hogy amikor oldalára fordult, felébredt, összébb kuporodott s nagyot nyögve maga alá húzta térdeit. Minden tagja elzsibbadt, olyan érzése volt, mintha hangyák nyüzsögnének a bőre alatt. Karját feje alá fektette vánkosul. Hej, de veszekedett derékalj a föld, hej, de kemény! Elakarta felejteni, hol van, lehunyta a szemét, megpróbált aludni, nem ment sehogy. A halántéka zúgott, a torka kapart. A helyiségben terjengő bűz, az állati meleg a mellére nehezedett, a gyomra émelygett. Hirtelen mozdulattal felült. Ugyanakkor akaratán kívül belérúgott cipőjével, melyből kiálltak az ujjai, a szomszédjába, egy sápadt, vörösszakállú, sovány fickóba, aki mozdulatlanul hevert mellette, mint a hulla. De most felriadt és rámordult:

- Nem tudsz vigyázni, te állat?

- Bocsánat, elvtárs - gúnyolódott Walaiffe. - Nem vettem észre nagybecsű oldaladat.

Akármilyen mélyre züllött le Walaiffe anyagilag és erkölcsileg, egyet mindvégig megőrzött: a humorát.

Az álmából felzavart gyilkos pillantást vetett háborgatójára, aztán megenyhült a tekintete és elfoglalva előbbi helyzetét, szelídebben morogta:

- Na csak durmolj, úgysincs egyebünk...

Walaiffe csodálkozva pillantott a fickóra. Durva modora s rongyai ellenére valami előkelőséget vélt felfedezni rajta, amivel az élesen elütött a pincehelyiség körülötte horkoló látogatóitól. Walaiffe most aludt harmadízben ezen a helyen, de eddig nem tűnt fel neki különös hálótársa. Vajon ki lehet? Miféle szörnyű élmények, miféle nyomorúságok terelhették ide?

Keserveset sóhajtott. Hát ő, hogy került ide? Eszébe jutott magasabbrendűsége és elöntötte a keserűség... Gyűlölködve nézett el az alvók felett. Azok tátott szájjal horkoltak, motyogtak álmukban, lélegzetvételük hörgéssé olvadt össze, mellük hangosan, sípolva zihált. Úgy feküdtek, mint akiket leütöttek, ólmos tagokkal, sáros rongyokban, mintegy példázatául, hova süllyesztheti az embert a nyomor, a bűn, a betegség és az ital...

És ugyanilyen nyomorult alakok hortyogtak a szomszéd helyiségekben is, köröskörül. Walaiffe-nak úgy tűnt, hogy e szerencsétlenek minden gondja-baja az ő mellére súlyosodik. Úgy érezte magát itt, lenn a föld alatt, mint a bányász, akit a kanyargó járatok mélyén magára hagytak. Oly valószínűtlennek tűnt fel most neki, hogy odafönn a szabadban emberek élnek s az éjszakai Párizs hangoskodik... Mégis, minden gondolatával ebbe a vakító képzetbe kapaszkodott: élet, élet, ragyogó, fényes, nagyszerű élet!

Aztán mint egy zsák, hátrahanyatlott, feje alá féktette karjait és komor révedezésbe merült. El fog-e jutni valaha is az ígéret földjére, melyhez néha már olyan közel járt? A boldog világba, mely fényben és pompában úszik? Miféle átkozott balsors üldözi?

Rendkívüli eseményekkel tele élete elvonult előtte, a gyermekkor ködbe vesző emlékeitől kezdve... Nem mindenki vág egyforma eséllyel az életnek... gondolta.

Kezdődik a népiskolával. Három kilométert kell gyalogolnia oda-vissza naponta, olyan messzire esik az iskola a gyártól.... a kunyhóval, amelynek egyetlen helyiségében hatan húzzák meg magukat, szülei és a három kisebb gyerek, akiket neki kell gondozni. Megjelenik előtte a tölgyfaágy, melyben a négy gyerek piheg, kettő egyik végében, kettő a másikban. A fal mellett mindkét oldalon egy-egy rozoga szekrény, a szoba közepén kis vaskályha, mely egyszersmind takaréktűzhelyül szolgál, ragadós viaszos vászonnal bevont bicegő asztal és három lyukas szék...

Miután a szülők már hajnalban munkába állnak, neki kell a kicsikéket tisztába tenni, elcsitítani s nem marad egy nyugodt perce sem. Iskolás korában is csak akkor szabadulhat hazulról, mikor már a két kislányt rábízhatta Jeannine-ra, nagyobbacska húgára. Mikor, tizenkétéves korában kikerült az iskolából, az írás-olvasáson és az egyszeregyen kívül alig tudott egyebet.

Aztán inasnak adták helyben, a ryons-i kovácshoz. A két esztendőre, amit a műhelyben töltött, szívesen gondolt vissza. Kenyere, hajléka biztosítva volt. Csupasz mellel, vidáman fütyörészve állt a fújtató mellett és jókedvűen hajigálta a sistergő vasdarabokat a vizescsöbörbe. Ha patkolnia kellett, nevén szólította a lovat, megveregette a tomporát, nyugalomra intette. Nagyon tudott bánni az állatokkal...

Közben tovább képezte magát, estéit a tanítónál töltötte, aki örömmel állapította meg, hogy a fiúnak van érzéke a számok iránt. Ez a gyerek még viszi valamire - szokta mondani. Tizenhároméves korára Walaiffe járatosabb volt a mennyiségtanban és az algebrában, mint a tanítója. Amellett üzleti érzéke is korán megmutatkozott; nagy érdeklődést kezdett tanúsítani a tudomány bizonyos ágai, a fizika és a kémia iránt...

Lett is volna kedve, továbbfejleszteni magát, de miből? Hogy szerezze meg a szükséges ismereteket? Hogyan emelkedjék a népiskolai színvonal fölé, mellyel a szegények csemetéi vágnak neki az életének? Honnan kaparja össze a tandíjat, hogy beiratkozhassék a sedani kollégiumba? Támogatója nincs, aki kijárhatná a számára a tandíjmentességet... Apja, akit időnek előtte őrölt fel a gyár, meghalt eközben. Álljon be a gyárba? folytassa, ahol az öreg elhagyta? Vigye piacra a bőrét éhbérért élete fogytáig? Soha! Özvegy édesanyja majd csak eléldegél a munkabéréből, a szomszédok is támogatják, a jótékony egyesületek, ö felküzdi magát a saját erejéből. Már látja, hogy a középiskolákat, az okleveleket, a zsíros hivatali állásokat a gazdag burzsujgyerekek számára találták ki. Hát csak azért is, neki! Aki bírja, marja!

A gyenge, szűkmellű gyerek tizennégyesztendős korában Gráf sörházában, a leglátogatottabb meziéres-i csapszékek egyikében pincérkedett. Ide tértek be vasárnapokon a disznó-kereskedők, itt kötötték üzleteiket, télen az izzadó ablakú, túlfűtött, fűrészpor és pálinkaszagú belső teremben, nyáron a szabadbán, a csapszék vászontetős, levegős, terraszán...

Itt családtagnak tekintették a fiút. Segített könyvelni a tulajnak, a vendégeket elképesztette a várható áralakulások iránti szimatjával és agyafúrt tanácsaival. Aztán összetársult az Ardennes-i Bank kifutófiújával; attól kezdve már csak bankügyletek érdekelték s a tőzsdei kurzusok ismeretében csakhamar túltett a legöregebb spekulánson.

Hovatovább csak a Börzéről, csak Párizsról álmodott. És jött 1900, a Kiállítás mozgalmas esztendeje, s neki nem volt maradása többé. Magához vette megtakarított pénzét s Meziérest otthagyva vonatra ült. Magához szippantotta a nagy lehetőségek, észbontó örömök és ragyogó pályafutások fővárosa.

A tömegben alámerülve, a legkülönbözőbb pályákon próbálkozott. Volt portásfiú a Café Cosmopolite-ban, a nagypénzű, határozottan rendelkező uraságok találkozóhelyén s a hintók ajtajait nyitogatva, a hölgyek köpenyét felsegítve, megtanult a világ minden nyelvén előzékenykedni. Könnyedén hajlongva, simán lépve-fordulva, modorra tett szert. Kapott gyanús megbízatásokat s a révükön még többre vitte a nagyvilág gyakorlatában. Megtanulta, hogyan kell diszkréten jelentkezni és a tolakodás látszata nélkül erőszakoskodni. Elképesztő vakmerőséggél sajátította el az érvényesülés különböző módozatait. Mindjárt rájött, ösztönszerűleg, hogy az érvényesülés legkönnyebb és leggyorsabb módja kihasználni az emberek hiúságát, butaságát, kapzsiságát és rossz hajlamait.

Mire a kiállítást bezárták, már igen csinos tőke felett rendelkezett, amelyre gáláns szolgálatai révén tett szert. Még be sem töltötte tizennyolcadik évét, s már többezer frankra menő bankbetétje volt. Aztán bedőlt egy szélhámosnak, aki egy közgazdasági hetilap finanszírozásának ürügyével minden pénzét elszedte tőle.

Walaiffe szívét elöntötte a keserűség, ha ez a história az eszébe jutott. Pedig nem is odaveszett pénzét fájlalta. Ebből a dologból élethossziglanra okult. Igaz, már tíz esztendeje, hogy nyomorog, és bárhova fordul, mindenütt elutasítják, de bedönteni nem fogja többé senki sem! Hogy az ember rá tudjon szedni másokat, nem kellett-e, hogy egyszer alaposan megégesse magát?... Csak a szerencséje fordulna meg!... Csak megvalósíthatná a terveit, amikről ábrándozik! Azt a nagy üzletet, amelynek lebonyolítását már rég kitervelte, minden kis részletéve! együtt...

Vagyonhoz jutni! ó, hogy tudja a módját!... És mi kellene ahhoz, hogy elérje a célját? Egészen kicsi kezdőtőke, jóformán semmi. Nem több, annál a néhány bankjegynél, amit a játékos a zöldasztalra dob, amennyit némely világfi egyetlen éjszaka eldorbézol. Néhány bankjegy, hogy kikászolódjék a nyomorból, hogy tisztességes fehérneműt vásárolhasson, hogy kiruházkodhassék, s hogy kesztyűsen, sétapálcásan, vadonatúj kalapban más embernek, fölényesnek és biztos fellépésűnek érezhesse magát.

Az embereknek és dolgoknak azzal az ismeretével, amelyre apránként szert tett olvasmányai és tapasztalatai révén, kétségtelen, hogy gyorsan és szédítően kell érvényesülnie! Tudta magáról, hogy mit ér és rendületlenül bízott a jövőjében, mely, ha az érthetetlen körülmények úgy akarnák, éppúgy felderülhet, mint ahogy végleg elborulhat. Ez utóbbi gondolatra oly irtózatos düh fogta el, hogy gyilkolni tudott volna! Keze ökölbe szorult... A gyilkosságtól sem riadt vissza, ha ezen a réven kockázat nélkül biztosíthatta volna azt a kis pénzt, amelynek felhajszolásához már esztendőket fecsérelt el eredménytelenül.

Lázas gyorsasággal kergetőztek emlékei...

Cipőket tisztított a Boulevard Montmartre-on, mint szendvicsember járkált egy varieté előtt, volt lóversenyirodai alkalmazott, fizetőpincér egy angol gőzösön, bankhivatalnok New Yorkban átélte az aranyláz izgalmát Klondike-ben, ott betegágyba esett, majd hazajött Franciaországba s mint névtelen, de óvatos katona, részt vett a nagy mészárlásban. Aztán leszerelt és tovább kergette a szerencsét, petróleumföldeket fedezett fel Galac környékén, majd újra elcsúszott és egyre mélyebbre züllött, amíg, korgó gyomorral és összeharapott fogakkal idekerült, a földalatti tömegszállás nyomorultjai közé. De minden színváltozások közepette is az maradt, aki volt: az erős, egészséges, büszke fellépésű Walaiffe, akinek ravasz, fekete szemeiben törhetetlenül csillogott az akarat s akit az élet forgataga nem lapított össze, hanem ellenkezőlég, megkeményített...

Zajt hallott felülről, fülelni kezdett... Léptek és hangok közeledtek... Bizonyára valami hozzá hasonló szerencsétlen, aki lefizette a kasszánál az öt sous-t, melyért hajlékot kap s reggel rántottlevest kenyérrel, egy ágrólszakadt, aki, mint ő, ilyen helyeken húzza meg magát éjszakára... De ezek a léptek nem úgy csoszognak, nem oly félénkek, mint az éjszakai tömegszállások vendégeié... Nyilvánvalóan megint valami duhaj társaság tör rájuk, hogy felverje hangos jókedvével a szerencsétleneket búfeledtető álmukból...

Meg szokott történni, hogy szenzációkra éhes »műkedvelők«, és előkelő külföldiek megjelennek néhány detektív kíséretében a tömegszállásokon, hogy a földalatti Párizs rejtelmeivel megismerkedjenek. Érthetetlen eltévelyedése a társadalomnak, mely látványosságnak fogja fel saját fekélyeit!

Walaiffe dühösen morogva hátat fordított a lejáratnak. Szomszédja, a sápadt, vöröshajú fickó felriadt a mozdulatára és ráförmedt.

- Mi az már megint?

- Valami lump társaság... Nincs jobb dolguk, mint a nyomorúságunkban gyönyörködni...

- Fene a hasukba!... Csak dugják ide a pofájukat, olyat hallanak tőlem, hogy...

S már fel is könyökölt, hogy odamondogasson nekik. Morgott, mint a tigris.

A portás, lámpást tartva a kezében, kidugta a fejét a lépcső kanyarodójánál. Mögötte felgyűrt kabátgallérú látogatók élén egy detektív merült fel a homályból. Finom női bokák és ezüst bálicipők villantak elő egy világos selyemköpeny alól. Egy hölgy lekukkantott az alvókra, de mikor megpillant tóttá a torzonborz vörös férfi haragtól eltorzult arcát, ijedten visszahúzódott és kísérőjébe csimpaszkodott.

- Ne... ne... Maurice, ne menjünk tovább... Ebből elég volt... Gyerünk másfelé.

- Frász álljon belétek! Nyavalyások!

A jövevények pár pillanatig tétovázva meredtek a mécs imbolygó fényétől gyéren megvilágított pince mélyébe, melyben alig lehetett kivenni az álmukból felzavart szerencsétlenek megmozduló körvonalait. A női hang elfúlva ismételte:

- Gyerünk másfelé.

A behatolók szó nélkül megfordultak, mintha összebeszéltek volna; nyilván nem bírták elviselni a nyomasztó pincelevegőt, vagy megijedtek a fenyegető fogadtatástól. Tüntető lassúsággal távoztak, de a behúzott vállakról le lehetett olvasni a titkolt ijedelmet.

- Begyulladtak - morogta elégedetten a vörös.

Walaiffe jóízűen felnevetett. - Csak kár, hogy nem lehetett a tárcájukat lekapcsolni az ingyen cirkusz fejében, amit nyújtottak nekik. Fizethettek volna a kellemes izgalomért. Most, hogy visszanyerjék a lelki egyensúlyukat, elmennek inni, zabálni valami drága lokálba. Abból, amit pár órán belül elvernek, megcsinálhatná a szerencséjét...

A vörös helyeselt, ő is észrevette, hogy Walaiffe rongyos külseje ellenére különbözik a többiektől, hogy fölényes tekintetében, keserű mosolyában van valami felsőbbrendűség. A kölcsönös rokonszenv megoldotta nyelvüket. Egyik sem tudta a másikról, hogy kicsoda, de megérezték, hogy körülbelül ugyanarról a társadalmi szintről süllyedtek a fertőbe. Az ismerkedés mohó kíváncsiságával beszélgetésbe mélyedtek.

Walaiffe halkan, bizalmasan dörmögött, mintha valami régi cimborájával találkozott volna össze, akit esztendők óta elvesztett szem elől s akinek most el kell mesélnie, mi mindenen esett keresztül, mióta nem látták egymást... A halvány férfit, akit tegnap még nem ismert s akit holnap nem fog megismerni, egészen közel engedte magához, feltárta előtte egész életét, gyötrelmes álmait, megcsalt reményeit, makacs nagyravágyását, mindent... Beszélt, beszélt, kiszáradt torokkal, lüktető halántékkal, szavaitól megmámorosodva, kábulatban...

- Az aranyszűrő-szita olyan, mint egy serpenyő. ...Körülbelül a feléig megtöltöd aranyszemcsés homokkal, lemeríted a vízbe, szétnyomkodod a homokot, megmarkolod a serpenyőt. Így ni, és forgatod körbe, rázod, mintha palacsintát sütnél... A víz elmossa a könnyű homokot és az aranyszemcsék összegyűlnek a serpenyő fenekén... Akkor száradni hagyod. Aztán fújod, hogy a pirittől, meg a fekete salaktól megtisztítsd. Ami marad az már tiszta arany... Most elgondolhatod, hogy mekkorát dobbant a szívünk, mikor New Yorkban megtudtuk, hogy Yukonbán, Kanada legeldugottabb sarkában, a Barennek, a Klondike mellékfolyójának csurgója környékén, egy teljesen lakatlan vidéken, valaki egy serpenyőből hatszáz dollár értékű aranyat szűrt ki. Majd megőrültünk. Csak New Yorkból magából százas csoportokban indultak föl északnak az emberek... Előbb New Yorkból Montrealig, aztán a transzkanadai vasúton végig egész Amerikán... Aztán három napig hajón Vancouverből Skagwayba, szigetek és öblök között... Én télen indultam, batyuval a vállamon, rén bőrkabátban, lapáttal. Hátsó zsebemben a revolverem. Skagway-ben hatan vettünk közösen lovat, felraktuk a hátára konzervjeinket és a szerszámokat, aztán uzsgyi, gyerünk! Micsoda út volt az, öregem! Két egész nap libasorban, egyikünk a másik mögött, sárban, meg keményre fagyott hóban, olyan hidegben, hogy az embernek keze-lába, orra lefagyott! Mindenfelé döglött lovak, mint mérföldkövek, tavalyi rakományukkal a hátukon... El se tudod képzelni, mi kellett ahhoz, hogy az ember ne hagyja el magát, ne feküdjön oda a hóba, hogy ott dögöljön meg, hanem menjen, törtessen tovább a jégfalak között és köröskörül semmi, csak hó meg jég meg hó és az a keskeny út, amelyiken kapaszkodva vánszorogtunk előre, mint a hangyák. Ez az a veszekedett hírű Chilkoot szoros... Majdnem otthagytam a fogamat. Nagy nehezen felértem a hágóra és hogy kiszuszogjam magam, letelepedtem egy pillanatra az agyoncsigázott gebe mellé, amivel elálltam az utat. Ugyanis én zártam le a sort, a cimboráim már előbbre jártak, előre siettek, hogy lefoglalják a szánokat a Bennett tó partján... Aztán még egy darabon kutyagolni kell Dawson City-ig. Az már Yukon... Egyszerre csak kiabálást hallok. ...Utat! Utat! No, gondolom, francia szót hallok, földi lesz... Fel akarok tápászkodni, nem bírok. A bal lábam olyan nehéz volt, mint a kő... Szétnézek, ki az?... Hát vagy száz kínai élén, akik szerszámokkal, ládákkal, élelmiszerekkel rogyásig megrakott öszvéreket vezetnek, egy magából kikelt, dühöngő alak ront rám, megfogja a lovam gyeplőjét és rángatja... A szerencsétlen pára azt se tudja, hova lépjen a száz méter mély szakadék szélén a feltört lábával és csak úgy potyog róla a rakomány... Engem elönt a düh, előrántom a revolveremet, de nem marad időm, hogy rásüssem, mert a veszett alak már torkon ragadott és mellbeszúrt... A kés szerencsére megakadt a bordák között... és már vonul is tova öszvérjeivel, meg a kínaiakkal... és otthagy ájultan, vérbe fagyva...

Mikor egy sovány gebe hátán zötyögve magamé hoz tértem, - egy derék belga fickó szedett fel másnap - még ott kísértett előttem a veszekedett alak gyűlölködő arca, lobogó, gyilkos tekintete... Soha, soha nem fogom elfelejteni vonásait, száz közül felismerném arcát… Mit nem adnék, ha ez a fickó még egyszer a szemem elé kerülne! De azt leshetem. Sose kerül az elő. Biztosan nagy vagyonra tett szert...

- A többiekkel, akik szánkót mentek fogadni, mi lett?

- Azokat se láttam többet. Azt hiszed, vártak rám? Aki útközben elmarad, az elmarad. Minden pillanat aranyat ér. Mindenki rohan, hogy minél előbb a helyszínen legyen. Ma már vasúton mennek az emberek Skagwayból Bennett City-be, Pullmann-kocsikon és a pálya mentén reklámtáblák lógnak a sziklákon, mint Svájcban. A Bennett-tavon pedig, amelyet annakidején kutyaszánon szeltünk át, ma gőzhajók járnak, úszó szállodák... Hogy az a Dawson micsoda istenverte hely volt annakidején... Sáros, szuttyogó utcák, vályog és deszkaviskók, mindegyik egy-egy szalon... És mindennek ellenére micsoda duhaj élet folyt ott. Az első aranyásók minden este berúgtak és kurjongatva züllöttek, blattoztak. És az a rengeteg szajha, aki félmeztelenül danolt és táncolt a terem közepén. És a billiárd, a kocka... Nem tudod elképzelni, milyen értéke volt akkoriban az aranytartalmú kőzetnek és az aranypornak... És egy rossz tekintetre már piff-puff, dörögtek a revolverek... s a padló csupa vér...

A vörös férfi szemében olyan buja, nyugtalanító érdeklődés villant fel, hogy Walaiffe meglepetve hallgatott el.

- Izgat a dolog, mi?... Nyugodj meg, öregem, csak ott lehet lövöldözni, ahol nincsenek hekusok... Ami pedig a nőket illeti, - már az afféléket, - amilyenek ott voltak, - tégy úgy, mint én, köpj rájuk... Köpj ki hát!

A vörös engedelmesen kiköpött s olyan megbotránkozott képet vágott hozzá, hogy Walaiffe elnevette magát.

- Na mi az? Veled is kibabráltak?

A másik elborult a kérdésre s levette a beszélőről vad tekintetét.

- Jól van, nem faggatlak... Mindenkinek megvan a maga titka, igaz?

Most egy rekedt hang szólt rájuk a pince fenekéről:

- Csönd legyen!... Menjenek ki karattyolni, ha nem fémek a bőrükbe!... Aludni akarok!

Egy pillanatra csend lett. Csak az alvók hortyogása és mély lélegzete hallatszott. Kisvártatva Walaiffe megérintette szomszédját, aki közben a falnak fordult és lehalkítva hangját megkérdezte:

- Alszol?

A másik nem mozdult.

- Hé, Jules!

A találomra mondott névre a vörös összerezzent.

- Igazán alszol?

A vörös felemelte fejét és nyugtalanul suttogta:

- Bár tudnék... De nem megy sehogy. Nem tudók aludni... Csak mesélj tovább, talán elzsibbaszt. Hanem előbb azt mondd meg, honnan tudod, hogy Jules-nek hívnak?

- Hogy Jules-nek hívnak? Csakugyan úgy hívnak?... Ez vicces, öregem. Csak úgy találomra szólítottalak Jules-nek, éppolyan joggal mondhattam volna Ernestet is... Ha már a nevedet is eltrafáltam, biztos, hogy barátok leszünk.

És halkan zümmögve folytatta elbeszélését. Oly kimerült volt, hogy már aludni sem tudott és olthatatlan szükségét érezte, hogy beszéljen, fecsegjen, meséljen, valljon. Úgy mesélt Jules-nek, mintha a falnak beszélne. Hirtelen bőbeszédűsége könnyített a lelkiállapotán.

- Hol hagytam abba? Ja igen. Dawson. Két hónapig rohadtam ott, amig lábra álltam. Közben a pénzemet leadtam a szalonokban... Könnyen szerzett pénz könnyen elgurul... A többiek, a frissen jöttek - egyre újabb csapatok érkeztek - ellátták magukat a városban a szükségesekkel, kutyákkal, konzervekkel, pálinkával, fával, szögekkel. Persze mindennek patikárára volt. De muszáj volt ellátni magukat, aztán mentek szerencsét próbálni, lefoglalni a terepet. Azt, azt, a terepet, kutatási joggal. Beleszúrod a botodat a földbe, jelezni, hogy az a hely a tiéd. Aztán elmégy a legközelebbi hivatalba, leszurkolsz tizenöt pencet; a kitermelt arany tíz százaléka az államé, azt le kell adni újévkor. De a terep a tiéd... Hetvenöt méter hosszában, ugyanannyi széliében a creek mentén, a völgy fenekén... Creeknek hívják a nagy vizeknek, a Klondike-nak, vagy az Indian Rivernek mellékfolyóit... És micsoda terepük volt egyeseknek! Az ember először csak kapirgálja a földet. Itt leás egy méter mélyre, ott négy-öt méterre... Mindenütt fekete agyag... Azalatt van a jóravaló réteg, a jó kavicsos föld, tele dohánnyal... És hogy mit adott ki! Százötven millió dollárt a három első esztendőben... Akinek volt esze, megtömte magát. Nekem nem volt olyan szerencsém. Mire lábra tudtam állni, megettem minden pénzemet. Arra már nem tellett, hogy a magam ura legyek, hát kapáltam mások helyett, mint egy kínai kuli. Piszok munka, mondhatom! Irtani és kaparni, kaparni, míg össze nem esel. Nyáron még megy valahogy, bár a napnak se vége, se hossza, folyton világos van. Elmentünk az erdőbe fát vágni, mert magunknak kellett megszerkeszteni a homoktisztító-csatornák deszkázatát, amikben kiválik az arany. ...De aztán télen, mikor olyan kemény a föld, mint a kő! Tüzet gyújtani, hogy a jég felolvadjon, ásni, meg újra tüzet nyújtani! Aki jó helyre ért, az aknát ásott és lapáttal vagy csigakosárral szedte ki a földet, s az ott állt egy halomban a terepen, amíg az idő felengedett. Meg kellett várni az olvadást, hogy víz legyen. Tizennyolc hónapig küszködtem, öregem a Sulfur-Creek partján... Istenverte hely! Közös sátorban aludni a kínaiakkal, corned beefen élni, veszkődni reggeltől estig és nincs egy lélek, akivel az anyanyelveden beszélhetnél! Végre nagy nehezen összekuporgatsz egy liter arany port, amivel, legfeljebb Dawsonig juthatsz el s ott törheted a fejedet, mit csinálj... Ezt nevezem pechnek, barátom. Mert átkozott pech, igaz? Ha hozzá veszem, hogy a közelemben egyesek akkora aranyrögöket találtak, mint egy gyerekfej. Köveket, amikben hét-nyolcezer frank feküdt. Csinos összeg, mi?

- Meghiszem azt! - hagyta helyben Jules.

- Ez minden megjegyzésed?... Na ja! Neked is más a rögeszméd, nekem is... Azt hiszem, neked a nőkkel volt sok bajod. Ami azt illeti, nekem...

A másikra pillantott. A falmélyedésbe akasztott éjjeli lámpa ferde sugara annak zsíros arcába világított. Mélyen ülő, gonosz villogású szemétől, alacsony homlokától, kesernyésen vigyorgó szájától Walaiffe hirtelen megundorodott. Hogy is hihette erről a hülye pofáról egy pillanatra, hogy különb a többinél? Akinek ilyen képe van, az csak semmirekellő lehet...

Walaiffe-ot hirtelen düh fogta el. Kedve lett volna ököllel vágni a szomszéd arcába. Legalább megtanulná a barom, milyen képet vágjon, ha beszélnek hozzál Nem bámészkodnék ilyen ostobán...

De legyőzte magát. Hogy is jutott eszébe locsogni, gyermekes nyíltsággal és érzelgősséggel, a sötétben? Érdemes izgatni magát régi emlékeivel?... Sokkal okosabban tenné, ha összeszedné az energiáját s azon törné a fejét, milyen leleményes ötlettel küzdhetné fel magát ebből a pokolból, ebből a fertőből! ... Mégis csak szörnyű, a tehetetlenségnek ez az érzése s ugyanakkor az az alkotó erő, az a zsenialitás, amit magában érez, amivel ki lehetne emelni sarkából a világot... Csak pénze volna! ötven frank... Nem, húszezer frank, annyi kellene propaganda költségre, hogy megindíthassa az akciót. Az általa két esztendővel ezelőtt felfedezett romániai petróleummezőkben vagyon fekszik. Jó pénz, biztos pénz s aki megfelelően lanszírozza az üzletet, részegre keresheti mai gát... Húszezer frank... Ha szert tehetne húszezer frankra... Bármilyen áron... Az a megváltás volna, az üdvözülés!

Tehetetlenségének érzése ismét olyan dühbe gurította, hogy rablásra, gyilkolásra érezte képesnek magát... Szinte megirigyelte véletlen hálótársát, ezt a hülye Julest... aki jobbra-balra himbálta a fejét, amíg újra elszenderedett a bűzös homályban, amelyben csak a szerteszét heverő alvók nehéz lélegzetét lehetett hallani.

Hangok a sötétség mélyéből... Valaki beszél álmában... Vajon hány óra lehet?... Már biztosan hajnalodik. Walaiffe minden áron aludni szeretett volna. Megsemmisülni, feledni... Hiábavaló erőfeszítés. Érezte, a vére zúgását a halántékában, a csuklójában... Végre nagy nehezen sikerült neki a helyről, az időről megfeledkeznie, amikor megint felhangzott az ismerős zaj a lejáró felől... Léptek és hangok közelegtek... Már megint látogatók. Mégis csak hallatlan! Még aludni sem hagyják a szerencsétleneket. Mi a csudának zaklatják őket éjszakának idején ezek a rohadt korhelyek! Előbb teletömik a bendőjüket, aztán idejönnek egy kis izgalomra, hogy jobban menjen az emésztés!

A hangok közeledtek. A korhely csapat - tisztán lehetett hallani részeg megjegyzéseiket és visszafojtott nevetésüket - vígan tolongva ereszkedett alá a lépcsőn.

- Ügyelj, Lise - mondta valaki. - Beleakadnak a pókhálókba az ékszereid.

- Hallgassatok.

Valamelyik hölgy elkuncogta magát. Nyilván dévajkodtak vele. De most, a portás figyelmeztetésére, a csoport kíséretében lévő detektív óvatosságra intette a társaságot. Amint felbukkantak, behatolva a sötét odúba, a férfiak és hölgyek arca komolyra vált, mintha ragályos betegeket látogatnának. Walaiffe megszámlálta őket: heten voltak. A portás és a detektív körül csoportba verődve, mozdulatlanul meredtek a tragikus látványra, majd félszegen a helyiség másik végében lévő kivezető lépcső felé surranva, libasorban tovavonultak az alvók között. Lábujjhegyen mentek, visszafojtották a lélegzetüket. Csend volt, csak az alvók mély lélegzetvételét és nyögéseit lehetett hallani.

Walaiffe csendesen oldalba lökte Julest. Éppen elhaladt mellettük a detektív a látogatók élén. Az arcokat nem lehetett kivenni a sötétben, de a hölgyek suhogó és illatos estélyi ruhái s a detektív tisztelettudó magatartása nyilvánvalóvá tette, hogy a látogatók a társadalom krémjéből valók.

- Vaksötét van - jegyezte meg egy magas vörös hölgy.

Ez a Lise lesz - gondolta Walaiffe, a nő értékes gyöngysorát látva, amit az a nyakán viselt, a csincsilla köpeny alatt.

A nő elvonult a vörös mellett, s váratlanul felsikoltott. Jules, a közeledő női léptektől felizgulva, kinyújtotta kezét s átfogta a hölgy remegő bokáját. Aztán ostoba riadalommal nyomban el is kapta a kezét.

A sikoly felébresztette az alvókat. A hölgyek kíséretében lévő urak egyike felvillantotta zseblámpád ját, s annak fénye most élesen megvilágította a hirtelen megtorpant látogatók elképedt és felindult csoportját. A detektív és a portás ijedten tuszkolni kezdték őket a kijárat felé.

- Mi történt? - kérdezte erélyesen a zseblámpás férfi.

A hekus halkan, izgatottan megmondta neki.

- Valamelyik fickó megfogta Mme Lafaille lábát...

A férfi, kezében a zseblámpával, mely élesen megvilágította halvány, erélyes profilját, elvonult Walaiffe és Jules előtt. Ugyanakkor két tompa kiáltás vegyült a felriasztott pince kusza lármájába.

- Gyilkos! - kiáltotta Walaiffe. - Te voltál!

És Jules felkönyökölve:

- Davaux!

A villanylámpa hirtelen kialudt. A pincelakóktól felismert férfi meggyorsította lépteit, már el is tűnt a hekus mögött. Nem nagyon csodálkozott a történteken. Az esemény nem hozta ki sodrából. Csak valami tompa nyugtalanság lett úrrá rajta. Keresgélt az emlékezetében, fürkészni kezdte zavaros lelkiismeretét. …És bár nem tudta megállapítani a homályos pincében megpillantott alakok személyazonosságát, de a vonásaik előtte állottak és fenyegették, gyötörték...

Davaux képviselő, a Lobogó című elterjedt napilap kiadó-szerkesztője, azok közé a személyiségek közé tartozott, akiknek arcképével és karikatúráival lépten-nyomon találkozik az ember, akiket mindenki ismer tehát... Ami a becsmérlő megjegyzést illeti, hát Istenem! amit egy álmából felriasztott részeg kiált utána...

Mondtak neki már különbeket is!

2.

Davaux távozása után a pincehelyiség csakhamar elcsendesedett. Walaiffe-nek és a vörösnek meghökkent kiáltását elnyelte a hamarosan elcsitult riadalom. Jules magyarázgatni kezdte a történteket.

- Mikor megláttam a húsát az orrom előtt... azt a selyemharisnyába bújtatott, kerek lábikrát... nem bírtam magammal... muszáj volt megfogni.

Néhány trágár megjegyzés, néhány becsmérlő szó a látogatókra és a hekusra, ennyi volt az egész, aztán ólomsúlyként ránehezedett a kimerült és közönyös hajléktalanokra a nehéz hajnali álom, lebunkózva a gondókat és a gyötrelmes emlékeket.

Csak Walaiffe és Jules folytatták, a történtektől felizgulva, a maguk kuckójában, megszakított párbeszédjüket.

- Egészen biztos, hogy ő volt az... Értsd meg, egészen biztos - állította Walaiffe elkeseredett eréllyel. - Ebből az arcból nincs két példány a világon. Ez az a gazember, aki tizenkét évvel ezelőtt megszúrt a Chilkoot hágóra vezető ösvényen. Olyan igaz, hogy ő volt, mint ahogy veled beszélek. Hát teveled mi van?

A kialvó félben lévő s most nagyokat lobbanó éjjeli lámpa éles világot vetett a vörös arcára. Vonásai olyan feldúltaknak látszottak, hogy Walaiffe elképedve ismételte meg a kérdését:

- Na mi az? Mi van veled?

A másiknak vacogtak a fogai, állkapcsa megfen szült, amúgy is halvány arca hamuszínűre vált és tétova tekintetében újra felvillant az a buja, gyilkos láng, amely már előbb is megdöbbentette Walaiffe-ot.

- Megőrültél? Térj az eszedre, öregem. Vagy talán te is ismered?... Valami nevet említettél az imént. ...Avaux, Cavaux...

- Davaux - javította ki Jules fakó hangon.

- Igaz, Davaux... Akárhogy hencegett, meghökkent, mikor hallotta a nevét... Davaux! Hisz lépten-nyomon emlegetik az újságok a nevét. Van egy Davaux nevű képviselő is...

- Ő az.

- Ne mondd! Komolyan?

A vörös bólintott. Tekintetén, határozott vonásain látni lehetett, hogy tudja, mit beszél. Ez a fordulat csaknem elfeledtette Walaiffe-vel saját sérelmét. Hátha csak a hasonlóság tévesztette meg? Elképzelhetővé, hogy az ő késelője és a képviselő azonos egymással? Talán csak külső hasonlatosság... Jules azonban kétségtelen a maga dolgában, ö határozottan felismerte, ő ismeri Davaux-t. De miféle gyanús közük lehet egymáshoz? Nem lappangóé valami dráma a titokzatos kapcsolat mögött, mely e két lényében és társadalmi helyzetében egymástól annyira különböző egyén között fennáll?

Érthető kíváncsiságból és érezvén, hogy fontos titoknak van a nyomában, de légióként attól a belső sugallattól sürgetve, hogy ezzel a Davaux-val még lesz dolga, ha ugyan még nem volt, Walaiffe támadásba ment át. Ki kell vennie a vörösből a titkát. És csak úgy félvállról:

- Disznót őriztetek együtt?... Nem mondod el? De büszke vagy előkelő barátaidra! Nagyon finom vagy nekem.

Jules mogorva arcot vágott s úgy tett, mintha nem hallaná szomszédja csípős megjegyzéseit, összeharapta száját, makacsul hallgatott.

- Nem beszélsz?... Biztosra veszem, hogy valami disznóság nyomja a lelkiismeretedet... Valid be, hogy valami nagy gazságra vett rá!

A vörös szomszédjára emelte zavart tekintetét s ideges nyugtalansággal nézett a barátságos gúnnyal mosolygó Walaiffe szeme közé.... Aztán észbe kapott. A tekintetében égő sötét láng kialudt. Pár pillanatig habozott, végül:

- Volt vele valaha dolgom. Vele és más urakkal is... Marhaság az egész... Kár szót vesztegetni rá. Nézd, már virrad. Nem gondolod, hogy durmolni kellene?

Walaiffe látta, hogy a vörös alakoskodik. Nem erőltette a dolgot tovább.

- Hát durmoljunk.

Jössz te még az utcámba… - gondolta magában.

Nem lehet az ember olyan nyugtalan, hogy a fáradtság bizonyos fokánál ne nehezednének meg a szempillái. Csakhamar az ő lélegzetvételük is elvegyült az alacsony boltozat alatt szendergők szaggatott lélegzetvételével. Bizonyos idő múlva - mennyi idő telt el, egy óra vagy egy század? - kolompszóra riadtak fel. Künn már szürkült, de a pince fenekén még teljes sötétség terjengett. Walaiffe álmosan nyújtózkodott. A kolomp közelebbről kongott. Fénysáv szelte át a homályt. A lépcsőn megjelent a portás, egyik kezében mécset lóbált, a másikkal a kolompot kongatta. A könyörtelen ébresztőre, mely a hálóhely minden helyiségét fellármázta, - a földszinttől és az első pincétől kezdve, ahol egymás mellett szorongva és fejüket karjukra támasztva hosszú asztalok mellett szundikáltak a hálóvendégek, le a sötét sikátorokig, ahol a puszta földön fetrengtek, szorosan egymás mellett, mint a heringek - az alvók mindenfelé ébredeztek, nyújtózkodtak, a szemüket dörzsölték.

Jules nagyot ásított.

- De rossz felkelni.

- Még mindig jobb kolompszóra, mint kötélre.

Annyi szent. A pincében legalább kinyújthatja az ember a tagjait azért az öt sous-ért. A felső helyiségben, ahova Jules azelőtt aludni járt, az ember a padok mentén kifeszített kötélbe kapaszkodhat. Lóg a kötélen, mint valami poggyászdarab. Reggel, ébresztés helyett, a portás lekapcsolja a kötelet s az egész társaság az orrára esik.

Jules arra lett figyelmessé, hogy Walaiffe felszisszen.

- Az istenfáját!...

- Mi az? Mi bajod? Megszúrtad magad? - érdeklődött Jules részvéttel.

Walaiffe a jobbkezét rázva feltápászkodott. Vérzett a keze. Szítta a hüvelykújját. Jules odanyúlt, hogy megnézze a sebet. Walaiffe nem engedte.

- Á, semmi az egész.

Balkezét ökölbe szorította, közönyt színlelve zsebébe mélyesztette, s rázta a jobbkezét.

- Semmi. Megszúrtam magam egy tűben... Azok a dögök hullajtották el, mikor keresztül Ketyegtek a termen...

Igyekezett természetes hangon beszélni, minden áron vissza akarta fojtani az izgalmat, mely a torkábán dobogott. Az imént, mikor feltápászkodott, egyszerre csak a keze...

Remény teljesen dobogó szívvel, örömtől részegén markolászott izzadt tenyerével a zsebében, kitapogatva az oda rejtett tárgyat. Valami csodálatos véletlen folytán, amelynek azonban igen egyszerű a magyarázata, az imént, amikor 'feltápászkodott, egy melltűt markolt fel. Az ékszert az a bizonyos Lise veszthette el, mikor a hirtelen támadt zavarban megtorpant a társaság. Amikor megkarcolta magát, már tudatába hatolt a foglalat alakja s a kövek nagysága nyomán az ékszer mivolta és feltehető értéke. És kitört belőle az elképedt felkiáltás...

Három jókora nagyságú, simára csiszolt követ tapogatott ki... és három közéjük iktatott gyöngyszemet. Kápráztató kilátások! Vége a nyomorgásnak.

Mit jelentett már a számára a vörös s a többi hálótárs, akikkel együtt elhagyja a bűzhödt pinceüreget! Miközben Jules szomszédságában a párolgó levest kanalazza, átvillan az agyán: »Van igazság!« Hogy az ékszer megtartása büntetendő cselekmény, lopás, még csak eszébe se jut. Az ékszer a sors akaratából hullott a lába elé, ez az elszenvedett megaláztatásoknak, a késszúrásnak a jutalma, váltságdíj a múltakért.

Ebben a meggyőződésében kivált az a különös körülmény erősítette meg, hogy a Chilkoot-hágói merénylő hasonmása, Davaux felbukkant életében. Lehetséges az, hogy két ember ennyire hasonlítson egymáshoz?

- Na agyő, komám.

Jules kikanalazta reggelijét, menni készült. De Walaiffe hirtelen a karjába kapott.

- Várjál, Jules. Fizetek egy kávét.

A hajléktalanok csoportosan tódultak fel a mélyen fekvő sikátorokból. Hunyorogva léptek az utcára, mint felhessegetett éjjeli madarak. Gyűrt arccal, görnyedt háttal, botorkáló léptekkel, piszkosan, rongyosan szóródtak széjjel, mentek a dolgukra, koldulni, lopni, részegeskedni és nyomorogni...

- Kávét? Nem rossz! - csettintett a vörös.

Már ingadozott Kedve lett volna ugyan faképnél hagyni éjjeli szomszédját, aki nyilvánvalóan abban fáradozik, hogy a titkát kitudja, másfelől az iménti megrázkódtatás után, amelyet Davaux felbukkanása okozott, szerette volna kiönteni a lelkét, hogy megszabaduljon nyomasztó emlékétől.

- Na gyere - mondta Walaiffe. - Ide megyünk a szomszédba.

Horpadt keménykalappal a fejükön, színevesztett zubbonyban és vasalatlan nadrággal még züllöttebb benyomást tettek, mintha munkásruhában vágtak volna neki a napnak. A papírba burkolt cipóval és tejesüveggel tovasiető cselédlányok ijedt pillantásokat vetettek feléjük.

Közben Walaiffe óvatosan kihúzta zsebéből az ékszert, majd visszasüllyesztette. Három gyönyörű gyémánt és három szép gyöngyszem. Nagyot csettintett. Aztán gyorsan végignézett magán. Legelőször is cipőt vesz, aztán ruhát, aztán... Agya lázasan működött. Hallatlan izgalom fogta el, ugrálni tudott volna örömében. Egy kirakat tükre előtt megemelte horpadt keménykalapját, önmagának köszönt, annak a jövendő magának, aki mérték után készíttet ruhát és világos, puha kalapot visel.

- Parancsoljon, uram.

Tréfásan meghajtotta magát a kávémérés ajtaja előtt és belökte az elképedt vöröshajút. A kávémérés üres volt. Csak a tulajdonosa, Mme Trouillis ült a kassza mögött. A kávé szelíden zümmögött a nikkel eszpresszóban.

Walaiffe rendelkezett.

- Két feketét és pálinkát!

Mellényzsebébe nyúlt, előhúzta vagyona roncsát, az utolsó tízfrankos bankjegyet és kitette maga elé.

- Pálinkát rogyásig!

Mme Trouillis buzgólkodott. Walaiffe felemelte a pálinkás pohárkát.

- Egészségedre, öreg cimbora!

A vörös lehajtotta az italt. Arca kipirosodott. Megsimogatta hasát.

- Ez már döfi!

S már oldódott a nyelve.

- Ha megengeded, bemutatkozom. Valóban Jules vagyok, Jules Darmilly, végzett joghallgató és ügyvédbojtár. Utóbbi csak voltam...

Szeme sarkából gyermekes hiúsággal figyelte, milyen hatást váltanak ki a másikból a szavai.

- Azt hiszed, imponálsz nekem? - mondta Walaiffe, megnevezve magát. - Egyáltalán nem imponálsz. Mindjárt észrevettem rajtad, hogy láttál jobb napokat... hogy jó gyerekszobád volt...

- Igazán meglátni rajtam? - érdeklődött Jules boldogan az elismeréstől. - Annyi bizonyos, hogy nem voltak mindig ilyen ronda kezeim. - És felmutatta bütykös, összevissza fagyott, kérges kezeit.

- Ez azóta van, mióta a vásárcsarnokba járok hulladékokért, meg mióta szivarcsutkákat szedegetek fel. Mit csináljon az ember, ha máshogy nem tud segíteni magán? Már meg se tudnám markolni a tollat. Azelőtt bezzeg ápolt volt a kezem, tiszták voltak a körmeim... Ja, a nyomorúság!

Egy hajtásra kiürítette pohárkáját, Walaiffe töltött.

- Jól esik - biztatta a másikat.

- Jól bizony, meghiszem azt! Hiszen, ha ez se vóna, hogy az ember néha megmelegítse magát... Ez olajozza a gépezetet... Én csak röhögöm a doktorokát. Aszongyák, árt az egészségnek. Art, árt, de megéri. Így is, úgy is az a vége, hogy a földbe jutunk. Igaz?

- Mégpedig véglegesen.

- Gondolod?... Bár igazad volna. Megvallom, ez a kérdés időnként nyugtalanít... Tudod, a régi, gyerekkori gondolatok... Tudniillik úgy nézz rám, hogy engem vallásosan neveltek., mert igen úri családból való vagyok. A nagyanyám grófnő volt, ö nevelt fel engem a birtokán. Az anyám meghalt, mikor születtem, az apám pedig... az apám, hát az bizony kicsit kótyagos volt. Egy szép nap holtan találták az irodájában, golyót röpített a fejébe. Na ja! Közjegyző volt az öreg és eldorbézolta a rábízott pénzeket... A culáira költötte... nőkre.