A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Moore: A Time to Die: The Untold Story of the Kursk Tragedy

Three Rivers Press, New York, 2002

A member of the Crown Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Fordította: Tábori Zoltán

Tördelés: Kozári Imre

Copyright © 2002 by Robert Moore

All rights reserved.

Hungarian translation © Tábori Zoltán, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-768-9

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

A K–141 legénységének és hátramaradt családtagjaiknak.

Elsősorban a hetven gyermeknek

És Liznek és Timothynak,

köszönettel az ösztönzésért

„A fegyvernemi csapategységek közül egy sem tanúsít nagyobb odaadást és dacol iszonyúbb veszélyekkel, mint a tengeralattjárósok.”

(Winston Churchill)

Előszó

2000. augusztus 12., szombat

A Memphis amerikai tengeralattjáró fedélzetén a Dél-Barents-tengeren

Mark Breor kapitány a hanglokátor- és a rádiósteremből befutó jelentések áradatát hallgatta figyelmesen. A hajó klausztrofóbiára hajlamosító harcálláspontján az információcsere kurta és szabatos stílusban zajlott. Elkínzott, sápadt arcok meredtek az érzékelőkre és számítógépes monitorokra. A Barents-tengeren eltöltött csaknem két hónapnyi kimerítő szolgálat után a feszültség a tetőfokára hágott. A személyzet fiatalabb tagjai az állóképességük határait feszegették, olykor meg is haladták. Bár a veteránok idegei kötélből voltak, őket is megviselte annak a tudatnak a súlya, hogy nincs helye a legkisebb hibának vagy tévedésnek sem.

Breor a felszín folyamatosan változó harcászati képére összpontosított. Igazodni az orosz hajók és tengeralattjárók mozgásához olyan volt, mint egy fokozott kockázatú, háromdimenziós sakkjátszma. A hadihajók soha nem álltak egy helyben, és mindegyik mozgását lelkiismeretesen rögzíteni kellett. Breor elszánta magát rá, hogy ameddig futja a bátorságából, épp csak annyira merül le a Memphisszel, hogy még kitolhassa a periszkópját. Akadhattak pillanatok, amikor le kellett süllyednie a mélybe, nehogy felfedezzék, de nagyon kevés információt lehetett kiböngészni úgy, hogy periszkóp vagy antenna nem áll ki a vízből.

A mindössze húsz méterrel a tenger felszíne alatt úszó tengeralattjáró az orosz haditengerészeti rádióforgalmazást hallgatta le. A vállalkozás minden résztvevőtől elvárta, hogy egyszerre legyen tengerész és kém, azaz hajózzanak a tengeralattjáróval az ellenséges vizeken, és kulcsfontosságú haditengerészeti értesüléseket gyűjtsenek. A Memphis hajótestében felhalmozott megannyi fejlett műszaki eszköz ellenére igencsak megterhelő, embert próbáló feladat volt tengeralattjárót vezetni a sekély Barents-tengerben. A taktikázás, ravaszság, sőt némi művészi érzék legalább annyit nyomott a latba, mint az összes elektronika.

A nyári műveletek összetett feladatok az oceanográfiai viszonyok folyamatos változása közben. Az év többi részében fortyogó és haragos Jeges-tenger ilyenkor megnyugszik. Ez a titkos járőrözést végző tengeralattjárónak veszélyeket rejt: a békés tenger és a hosszú nappalok együttesen azzal járnak, hogy az orosz figyelők könnyebben megláthatják a periszkópot. De Breor és a nyugati világ többi tengeralattjáró-parancsnoka megtanulta, hogyan fordítsa hasznára a nyári hónapokat. Az egyik trükk abban áll, hogy meg kell keresni, hol olvad bele a sarkköri jég a nyílt tengerbe. A tengervízbe ömlő édesvíz különböző sótartalmú és hőmérsékletű rétegeket hoz létre, ami megzavarja az orosz hanglokátor-kezelőket, és ideális búvóhelyet kínál a nyugati hatalmak tengeralattjáróinak.

A fedélzeten lévő többi tengerésztiszthez hasonlóan Breor a világ legkeményebb és legizgalmasabb katonai járőrszolgálatának tartotta a Kola-félsziget körüli portyázásokat. Semmi nem érhetett a nyomába annak a kihívásnak, amit a jeges-tengeri orosz partok mentén folytatott fedett műveletek jelentettek. Egyetlen navigációs hiba vagy taktikai tévedés ütközéshez vagy felfedezéshez vezethet, amiből nemzetközi botrány kerekedhet. De ha minden jól megy, a Memphis nem hagy nyomot maga után ezen a láthatatlan frontvonalon, és az oroszok egyetlen másodpercre sem pillantják meg az amúgy 109 méter hosszú és 7000 tonna vízkiszorítású tengeralattjáró elektronikus árnyképét.

A Barents-tenger fagyos vizei öt évtizeden át voltak néma tanúi a hajózástörténet legtitkosabb kémhadjáratának. Brit és amerikai tengeralattjárósok nemzedékei figyelték és követték az orosz hajóegységeket, amint azok elhagyták a kietlen Kola-félszigeten lévő búvóhelyeiket, és járőrbe indultak. Idővel értesülések egész halmaza gyűlt össze arról, hogy mire képesek és mennyire sebezhetők az orosz tengeralattjárók. A jeges Barents-tenger még ma is az elhúzódó hidegháborús műveletek túlfűtött térsége, az amerikai haditengerészek itt tehetnek szert az éles bevetéshez legközelebb álló tapasztalatokra.

Breor kapitány ezen a hosszú nyári vállalkozáson sem hazudtolta meg azt a hírét, hogy olyan parancsnok, aki nagy nyomás alatt is higgadt marad. Az idegtépő járőrszolgálat nyolc hetében egyszer sem jött ki a sodrából, sőt még csak fel sem emelte a hangját. A fiatalabb tisztek árgus szemekkel figyelték, és nem győzték csodálni. Kétség nem férhetett hozzá, hogy még sokra viszi az amerikai flottában. Húsz évvel korábban elnyerte a kadéttanfolyam legjobb hallgatójának járó Citadella Kardot, és a Memphis tavaly az ő kapitányságával szerezte meg az áhított Harckészültségi Érdemjelet a tengeralattjáró éves teljesítményéért. De a kitüntetések nem számítanak egy ilyen járőrvállalkozáson, és a karriert derékba törheti egy pillanatnyi megingás. 130 amerikai tengerész és egy 2 milliárd dollár értékű hajó sorsa függött attól, hogy Breor és első tisztje helyesen dönt-e minden egyes nap minden egyes órájában.

Két hónappal korábban, június második hetében, közvetlenül azelőtt, hogy a Memphis kifutott volna anyakikötőjéből, a connecticutbeli New Londonból, futár hozta a járőrözés szigorúan titkos műveleti utasítását az atlanti-óceáni flotta parancsnokától. Breor az iratot azóta is a kapitányi széfjében tartotta elzárva. A vállalkozás elsődleges feladata a ballisztikus atomrakétákkal felszerelt orosz tengeralattjárók észlelése és nyomon követése volt. Ezeket az amerikai tengerészeti szakzsargonban „bummereknek” nevezett óriás-tengeralattjárókat a csobogásukról lehet felismerni, arról a zajról, ahogy a víz egyenetlen örvényekben válik le a hajótest burkolatáról, megzavarva a környező tengert. A hajócsavarok bugyborékolásából és a hajógépek remegéséből keletkező hanghullámok is elárulják őket.

Ezeknek a ballisztikus rakétákkal felszerelt tengeralattjáróknak a holléte létfontosságú tudnivaló az amerikai haditengerészet számára. Ezek alkotják ugyanis Oroszország „stratégiai tartalékát”, a garanciát arra, hogy Moszkva egy nukleáris csapásváltás esetén is megtarthassa azt a megtorlóképességét, hogy elpusztítsa az Egyesült Államokat. Ha kitör a totális háború, az Egyesült Államok csakis úgy kerülheti el a teljes megsemmisülést, ha célba veszi és elpusztítja Oroszország rakétahordozó atom-tengeralattjáróit.

Breor műveleti utasításai nem merültek ki ennyiben. Más feladatokat is kapott gondosan porciózva, fontossági sorrendben. Amellett, hogy szemmel kellett tartania a járőrözni induló orosz bummereket, a Memphis arra is parancsot kapott, hogy kísérje figyelemmel az Északi Flotta rendszeres nyári hadgyakorlatát a Barents-tengeren. Az utóbbi évekhez képest az idei igencsak nagyszabású volt: felszíni hadihajók tucatjai és – a hanglokátoros észlelésekből kiindulva – legalább négy tengeralattjáró részvételével zajlott.

A Memphis személyzete szerencsésnek érezte magát. Ez már a második titkos sarkvidéki járőrszolgálatuk volt két év leforgása alatt. Az első 1999. áprilistól júniusig, három idegfeszítő hónapon át tartott, és a tisztek egybehangzó megállapítása szerint „minden idők legjobb bevetése” volt. És most, 2000 nyara derekán megint a Barents-tengeren hajóztak, és lesték az Északi Flottát minden lehetséges készülékkel, amit csak a haditengerészeti hírszerzés ki tudott agyalni: akusztikus érzékelőkkel, kísérleti száloptikás periszkóppal és a legkorszerűbb hanglokátorral, amely minden eddiginél nagyobb hatósugárral dolgozott.

A Memphis nemcsak harci tengeralattjáró volt, hanem kísérleti műhely is az ilyen fejlett műszaki eszközök tömkelegének. 1989-ben kivonták a szolgálatból, és átépítését követően beosztották a 12. tengeralattjáró-fejlesztő rajba, amely a felszín alatti harcászat tökéletesítésére szakosodott. Ezen a küldetésen kipróbáltak egy vadonatúj navigációs rendszert is, amely lehetővé tette a tengeralattjáróknak a manőverezést a tengerfenék apró gravitációs eltéréseinek mérésével. Ez a kísérleti szakaszban lévő technológia nagy sikernek bizonyult, melynek köszönhetően az amerikai tengeralattjáró-flotta egy nemzedékkel előbbre ugorhatott az elavult módszert használó orosz versenytársakhoz képest.

Végig a járőrözés során Breor úgynevezett „emelt figyelési szakban” tartotta legénységét. Az Oroszország északnyugati partvidéke menti kényes vizeken hajózók gyakran éltek ezzel a készültségi fokozattal. Ilyenkor további figyelőtisztek és a készülékkezelők állnak szolgálatba a parancsnoki álláson és a lokátor- és a rádiósteremben. Ennél csak egy magasabb fokú riasztás létezik, a „teljes harckészültség”, amely az egész legénységet mozgósítja.

A háromcsomós optimális lopakodási sebességgel haladó, Los Angeles osztályú nukleáris harci tengeralattjáró elemében volt. A merülőtiszt feszülten figyelte a tengeralattjáró süllyedési szögét és mélységét jelző mutatókat a műszerfalon. Mindenáron el akarta kerülni az úgynevezett megugrást, amikor a hajó váratlanul felágaskodik, és a felszínre tör; ez katasztrófa lenne a vállalkozásra nézve, de olyasmi, amit könnyen előidézhetnek a vízhőmérsékletben beállt változások vagy a figyelem átmeneti lankadása.

A Memphis előrészét telezsúfolták a hírszerzés „spionjaival”. Egy részük elemző és nyelvtudó volt, akik a rádiósteremben az elfogott forgalmazással foglalkoztak; mások a lokátorteremben azon igyekeztek, hogy észleljenek és megfejtsenek minden hanganomáliát.

Ezt az „északi kémjáratot” – a tengeralattjárósok így nevezik ezeket a jeges-tengeri portyázásokat – hat hétre tervezték, de meghosszabbították tizennégy nappal. Az őket felváltó másik Los Angeles osztályú hajó, a Toledo késett, csak augusztus 13-ára volt várható megérkezése a Barents-tengeri őrhelyre. A Memphis a járőrszolgálata utolsó napját taposta. Úgy volt, hogy másnap Breor parancsot ad az elhajózásra északnyugat felé, és a Memphis végighalad az Északi-fokot megkerülő, kijelölt tengeri útvonalon, majd egyenesen délnek, a norvég partok felé fordul. A legénység már izgalomban élt, alig várta, hogy megkezdődjön a hosszú hazaút. A kimerült tengerészek gondolatai akörül forogtak, hogy végre viszontláthatják hozzátartozóikat a tengeralattjáró-támaszpont mólóján New Londonban.

Az utolsó néhány napban a Memphis rádiós- és lokátortermeiben hatalmas mennyiségű adatot kezeltek. Az orosz tengeri hadgyakorlat rádióforgalmazása a csúcsra ért, miközben a hadihajók és tengeralattjárók bonyolult táncmozdulataikat lejtették. Az utolsó negyvennyolc órában a Memphis érzékelői számos orosz rakétaindítás és torpedókilövés zaját észlelték és rögzítették.

Négy különböző orosz tengeralattjárót azonosítottak egyedi hanglenyomatuk és rádióforgalmazásuk alapján: a Delta IV. osztályú óriást, a ballisztikus rakétákkal felfegyverzett Karéliát, a Boriszov-Glebszk és a Danyiil Moszkovszkij harci tengeralattjárókat és végül a félelmetes, Oscar II. osztályú, interkontinentális rakéták és robotrepülők indítására egyaránt alkalmas Kurszkot. Fölöttük és tőlük északkeletre úszott a flotta zászlóshajója, a Nagy Péter csatacirkáló.

Szombat késő délelőtt az oroszok szemlátomást a hadgyakorlat végső fázisánál tartottak: a tengeralattjáróik kilőtték gyakorlótorpedóikat. Mialatt a Memphis szakszolgálatosai titkon lehallgatták ezeket a műveleteket, semmi sem előlegezte meg Breor számára azokat a meglepő hangokat, amelyeket hamarosan hallani fog. Sem elfogott rádióforgalmazás, sem hanglokátorjel nem utalt rá, hogy valami balul üthet ki.

Pontban 11.28-kor erőteljes lökéshullámok rázták meg a Memphis testét. Még 120 kilométer távolságból, fülhallgató nélkül is hallani lehetett. A tengeralattjáró érzékelői vad vitustáncba kezdtek, és a hanglokátor-kezelők azonnal jelentették a hírt a harcálláspontra a parancsnoki stábnak, palástolni se tudták a meglepetést a hangjukban. Majd éppen abban a pillanatban, amikor Breor további információkat kért és „titkosítást” rendelt el, a Memphist egy második, még hatalmasabb robbanás remegtette meg.

Mi a fene történt?

Breor először azt vélelmezte, hogy a robbanás a tengeri hadgyakorlat része, valószínűleg egy nagy vízibomba vagy egy víz alatti célba becsapódó SS-N-16 Stallion rakéta detonációja. Se a műszaki képzettsége, se a parancsnoki tapasztalata nem késztette arra, hogy másra gondoljon. A fedélzeten tartózkodó hírszerzők részben arra vannak, hogy megalapozott feltevésekkel szolgáljanak az információgyűjtési lehetőségekről, és hogy előre jelezzék, mi várható. De ezúttal nem hallottak semmit, ami alapján felkészíthették volna a Memphist a hatalmas lökéshullámokra. Nem fogtak el olyan rádióforgalmazást, amely azt sejtette volna, hogy ilyen léptékű kísérleti robbantás készülődne.

Breornak az esemény pillanatokon belül két összefüggő és egyaránt nyomasztó kérdésben csúcsosodott ki: fenyegeti-e azonnali veszély a Memphist? Kitudódott-e titkos küldetése?

Az szóba se jöhetett, hogy megtáviratozza a titokzatos víz alatti robbanások hírét a flottaparancsnokságra. Ha nagyfrekvenciás rádiójeleket sugároznának a jeges-tengeri éterbe, fel a fejük felett keringő katonai hírközlési műholdra, azzal csak felhívnák az oroszok figyelmét egy amerikai kém-tengeralattjáró jelenlétére. A Barents-tengeri járőrözés első számú szabálya, hogy láthatatlannak kell maradni az ellenség előtt, és tilos bármi olyat tenni, amivel elárulnák a jelenlétüket.

Breor csak abban az esetben lett volna hajlandó megtörni a szigorú rádiócsendet, ha úgy ítéli, hogy elemi nemzetbiztonsági kockázatról van szó. Vészjelet akkor küld, ha kihallgatja egy háborús akció visszaszámlálását, például egy atomtöltetű rakéta indításának előkészületeit, vagy ha a tengeralattjárója torpedótámadás célpontjává válik. Máskülönben egy tengeralattjárósnak főbenjáró bűn veszélyeztetni a vállalkozás titkosságát, és kellemetlen helyzetbe hozni a politikai urait odahaza. Breor különben is tudta, hogy más amerikai megfigyelőrendszereknek is észlelniük kellett a robbanásokat.

A hanglokátorosok a Memphis fedélzetén újra és újra visszajátszották a titokzatos robbanások hangjait, átfuttatták őket alacsonyfrekvenciás elemzőn, igyekeztek kicsalogatni belőlük valamiféle utalást a forrásukra. Még tizenkét hosszú óra elteltével is csak a fejüket vakarták, hogy mi lehet az, amit hallanak.

Aztán augusztus 12-én késő este, közvetlenül azelőtt, hogy Breor megkezdte a tengeralattjáró tervszerű kivonását, helyet csinálva a Toledónak, a hírszerzők a rádiósteremben arra figyelmeztették, hogy drámaian megemelkedett a ki- és bemenő orosz rádióforgalom a hadgyakorlat térségében.

A Barents-tenger széltében-hosszában, olyan hullámsávokon, amelyek haditengerészeti vészhelyzetekre voltak fenntartva, felszikrázott az éter. Parti rádióállomások és felszíni hadihajók zúdítottak lázas rádiójel-áradatot. A Memphis rádióstermében figyelő oroszul értőket szinte elözönlötte a forgalmazás puszta mennyisége, és sietve lefordítottak minden üzenetet, ami nem volt rejtjelezve.

Csupán a hírközlés intenzitásából és tartalmából Breor rájött, hogy már nem egy szokványos tengeri hadgyakorlatot figyel. Valami rendkívüli történt odaát, egy olyan váratlan és aggasztó esemény, ami szemlátomást egyfajta pánikot okozott az Északi Flotta viharedzett parancsnokai között.

1

I.

Augusztus 10., csütörtök, 06.00

Vigyajevo laktanyakörzet

Dombok szelíd ölelésében, fenyő- és nyírfáktól övezve és ősi tavak és a Jeges-tenger közé ékelődve egy orosz katonaváros durva építményei bontakoznak ki a szürkületből. A hajnal nem kegyes Vigyajevóval. Szürke, beton tömbházak gubbasztanak a völgyben, mállanak az elhanyagoltságtól, a központi térre vezető utak hólyagosak és repedezettek. A Kola-félszigetnek ezen az elhagyatott szegletén csak azért élnek emberek, mert parancsot kaptak rá. Civil nem teheti be ide a lábát, csak a matrózok és a tengerésztisztek családtagjai, valamint az a néhány száz helybeli polgári alkalmazott, akik fenntartják és ellátják a támaszpontot. Ők igazolvánnyal és különleges engedéllyel felszerelkezve juthatnak át a biztonsági sorompókon és kapukon. Mindenki másnak szigorúan tilos a belépés.

Vigyajevóban nincsenek se kocsmák, se kávéházak, se mozik, se sportklubok. Még templom vagy iskola sem. Ez a titkos, vigasztalan őrállomás az északi sarkkörön belül fekszik, Murmanszktól 130 kilométerre északnyugatra, Moszkva 1600 kilométerre esik délre, és a legközelebbi emberlakta helyek mind hasonló tengeralattjáró-támaszpontok. A tizenéveseket nagyvárosokba küldik rokonokhoz; az öregek barátságosabb és melegebb égtájakra menekülnek. Csak a tengeralattjárósok, a feleségeik és a még el nem küldhető kisgyerekeik maradnak. A városban lakók azt mondják, hogy ez egy lélek nélküli közösség. Vigyajevo 18 ezer lakosú város, de senki se tartja az otthonának.

A hosszú, kegyetlen tél alatt sarkköri szél kaszabolja a várost. Itt a tengerpart mellett akadnak olyan haditengerészeti kikötők, ahol köteleket feszítenek ki az út mellett, hogy a gyalogosok állva maradhassanak a tomboló hóviharokban. A gremihai tengeralattjáró-támaszpontot az Északi Flotta akasztófahumorában „kutyareptetőnek” szokás nevezni, mert a városban uralkodó orkánokról tudni való, hogy felkapja az ebeket a földről. A helybeliek ilyenkor bölcsen ki se dugják az orrukat, vagy ha mégis, akkor az útszéli kötelekbe kapaszkodnak.

Az 1968-ban alapított Vigyajevo a hasonló katonavárosok sorába illeszkedik, amelyeket a hidegháború tetőfokán épített az orosz haditengerészet a Kola-félszigeten. A térség térképei évtizedeken át az égvilágon semmivel sem utaltak a tengeralattjáró-támaszpontok létezésére. Lehet bármilyen tüzetesen tanulmányozni a szovjet időkből származó térképeket, benyílók és fjordok sokaságán és talányos partvonalakon kívül más nem derül ki belőlük. Csak néhány nagyobb város van feltüntetve olyan titokzatos nevekkel, amelyek katonai létesítményeket sejtetnek: 35-ös bázis, Szeveromorszk-7, 35-ös hajójavító, Murmanszk-60. A hivatalosságok úgy okoskodtak, hogy ha valakinek térképre van szüksége az odajutáshoz, vagy útbaigazítást kell kérnie, akkor végképp semmi keresnivalója a környéken. Rövid településtörténetének legnagyobb részében Vigyajevo hivatalosan nem is létezett.

A város Fjodor Vigyajevről kapta a nevét, aki egy elszegényedett halászember volt a volgai területről, és a második világháború idején rettenthetetlen tengeralattjáró-kapitányként híresült el. 1942. április 8-án búvárhajóját súlyosan megrongálta egy német romboló, és Vigyajev megpróbált a felszínen hazavergődni. Áramellátás híján megparancsolta a legénységnek, hogy varrjanak össze egy vitorlát, és feszítsék ki a fedélzet és a kitolt periszkóp közé. Miután sehogy se tudtak partot érni, a legénység épp a tengeralattjáró elsüllyesztésére készült, amikor egy másik szovjet hajó megmentette őket. További harci járőrözések következtek, melyeken egymást követték a német hajók elleni sikerek, mígnem 1943 nyarán Vigyajev Scs–422 tengeralattjárója a teljes legénységével odaveszett. Sztálin szakavatott propagandistái hatásos legendát szőttek Vigyajev alakja köré: ő volt a délről jött fiatal halász, akinek ravaszsága és bátorsága folytán fordult a hadiszerencse a nácik ellen a jeges-tengeri csatában.

A vigyajevói támaszpontra vezető magányos út a Kola-félsziget lapos domborzatán keresztül kanyarog. Az út mentén az élet egyetlen jelét a törpe nyírfák jelentik, melyek az év legnagyobb részében fagyottan állnak, növekedésüket visszafogja a rájuk rakódott hó és jég súlya. Már az rendkívüli teljesítmény, hogy egyáltalán nőnek. A táj kopár szépségét mintha megemelné az a tudat, hogy pusztító katonai erő és nukleáris fegyvertár lapul az út végén. Biztonsági okokból nincsen se világítás, se jelzések az út mellett – csak egy aszfaltsáv kígyózik át az erdőn. Az útszéli fákra mellmagasságban fényvisszaverő csíkokat szögeztek, segítségül a sofőröknek a hepehupás úton.

Az éjszakák többségén kísérteties csend borul a támaszpontra, legfeljebb lent a kikötőben vegyül a mólók melletti generátorok konok búgásába csizmakopogás, ahogy az őrök járnak fel-alá, próbálva melegen tartani tagjaikat. A tengeralattjárókat szakadatlanul védik a tolvajlás és a kémkedés ellen. Éjszakánként a városban az egyetlen hang az eleség után kutató kóbor kutyák időnkénti csaholása.

Ez a csend tört meg augusztus 10-én, röviddel pirkadat után, amikor a támaszpont hirtelen életre kelt. A lakóépületekben és a kaszárnyákban a tengerészek sietve felöltöztek, és bepakoltak egy váltás ruhát a matrózzsákjukba. Pár perc elteltével ezek a fiatalemberek kiléptek az ajtón, öles léptekkel vágtak neki az utcáknak, lerázva magukról a kora reggeli hideget. Buszok és teherautók érkeztek, hogy felvegyék, és a mólókhoz szállítsák őket.

A korán kelők közé tartozott a huszonnégy éves Szergej Tyilik. Sok tengerésztiszthez hasonlóan a szerethetetlen támaszponti életért őt is kárpótolta az a mámoros érzés, ami elfogta, valahányszor tengerre szállt. Szergej a maga módján két külön világ között ingázott. Egyrészt ott volt a szégyen, hogy egy lepusztult és kezdetleges támaszponton él, amellyel senki sem törődik, másrészt a büszkeség, hogy Oroszország egyik legmodernebb atom-tengeralattjáróján dolgozik. A tisztek előszeretettel viccelődtek arról, hogy miért szeretik a megfeszített munkát a Kurszk fedélzetén: „Hogy miért akarunk járőrbe menni? Mert addig se kell odahaza lenni.”

Egy tengeralattjárós fiaként Szergej egész életét a Kola-félszigeten töltötte. Szolgálatba lépni az Északi Flottában olyan volt, mint bekapcsolódni a családi vállalkozásba. Kisfiú korában szerette hallgatni a lakásukban összegyűlt tiszteket, ahogy a tengeri kalandjaikról mesélnek. Amikor esedékes volt az apja hazatérte egy-egy hosszú útról, Szergejt az anyja mindig elvitte a mólóhoz várni a tengeralattjárót. Legelső emlékei ehhez kapcsolódnak, ahogy áll a kikötőben, jól bebugyolálva a szél ellen, és sóváran fürkészi a horizontot.

Szergej gyorsan elköszönt feleségétől, Natasától és kilenc hónapos kisbabájuktól, Liszától. A hosszabb búcsúzkodást a távolabbi utakra tartogatták; ez csak egy rövid hadgyakorlat volt, kevesebb, mint egy hét, és a tengeralattjáró még csak el se hagyja a hazai vizeket.

Szergej büszkeségének fő forrása a 8-as mólóhoz kikötve derengett fel, mélyen és fenyegetően belemerülve a vízbe. Oroszország manapság nem sok mindennel tudja táplálni egy fiatalember lelkesedését, de ez a tengeralattjáró kivétel volt. A hatalmas, dupla falú, azon belül vaskos acél válaszfalakkal vízhatlan rekeszekre osztott Kurszkot a tervezői elsüllyeszthetetlennek kiáltották ki.

A Kurszk a hetedik egység volt abban a hajóosztályban, amelyet az orosz haditengerészet Antej 949A-nak nevez, a NATO pedig Oscar II.-nek. Hívják bárhogy is, könnyen lehet, hogy osztályba sorolt harci tengeralattjárókból soha nem épültek nagyobbak. Az Oscar II.-t kifejezetten egy bizonyos hadi szerepre tervezték: hogy felkutassa és megsemmisítse az amerikai repülőgép-hordozókat és harci különítményeiket. Fő fegyverzete az SS-N-19 Shipwreck szuperszonikus cirkálórakéta, amely olyan gyorsan és alacsonyan repül, hogy képes átjutni a nyugati hatalmak hajóhadainak legkiválóbb légvédelmén is.

Kevés hajó épült akkora földindulások közepette, mint a Kurszk. Gyártásának három éve alatt az ország, amelynek a védelmére szánták, elpusztította önmagát. Terveit a kommunizmusban készítették, a konstrukciót Mihail Gorbacsov reformkorszaka idején hagyták jóvá, a gerincszerkezetét pedig Borisz Jelcin alatt fektették le. Amikor végül vízre bocsátották és felfegyverezték, nem a Szovjet Haditengerészethez került, hanem az Orosz Föderáció Északi Flottájához.

A Kurszk építése 1992 nyarán kezdődött egy fehér-tengeri hajógyár sólyáin, az Arhangelszk közelében fekvő Szeverodvinszkban. Ponyvatető takarta el a munkálatokat az amerikai kémműholdak elől. Tervei az 1970-es évek végéig nyúltak vissza, amikor a Szovjetunió azt remélte, hogy az óriás harci tengeralattjárók új osztálya garancia lehet a győzelemre bármilyen eljövendő tengeri csatában. Félelmetes szerkezet volt: olyan magas, mint egy négyszintes épület, és hosszabb, mint két futballpálya. A vízkiszorítása lemerülve 23 ezer tonna volt. Az nem kifejezés, hogy a mérnökök bámulatos munkát végeztek – egyenesen istenkísértésnek tűnt megtervezni és megépíteni egy ekkora tengeralattjárót.

A Kurszk legsajátosabb ismertetőjegye a dupla falú hajótest volt. A külső, hidrodinamikus test minőségi, magas nikkel- és krómtartalmú anyagból, úgynevezett „ausztenites acélból” készült. A mindössze 8 milliméter vastag héj nemcsak fokozottan ellenállt a korróziónak, hanem alacsony mágneses jellemzőjével megnehezítette a hajó nyomon követését a vízben. A nyomásálló belső páncéltest jóval vastagabb volt, körülbelül 50 milliméteres, gazdagon ötvözött acél, ami rendkívüli módon megerősítette és szerkezetileg megbonthatatlanná tette a hajót. A világ nyersanyaglelőhelyekben leggazdagabb térségeit magukénak mondható mérnököknek nem igazán kellett kukacoskodniuk acéljaik minőségével. A kettős hajótest a köztük lévő kétméteres térrel jó esélyt biztosított rá, hogy a Kurszk túléljen egy ütközést vagy torpedótámadást.

A hajóbelsőt igen jó érzékkel tervezték meg, odafigyelve a részletekre. A zsúfolt és zajos szovjet tengeralattjárók korábbi nemzedékéhez képest a Kurszk szokatlan fényűzéseknek adott teret, köztük pihenőhelynek, ahol a tengerészek olvashattak vagy zenét hallgathattak, és egy kis akváriumnak és szaunának is.

1995 márciusában egy hideg napon csendes szertartás folyt a vigyajevói kikötőben. Egy görögkeleti pap, Joannesz atya végigsétált a mólón a tengerészek sorfala előtt. Mindegyiknek átadott egy kis ikont Szent Miklós, a hajósok védőszentje képével. Az új Oroszországban a vallás töltötte be a kommunista hit összeomlása utáni űrt, és még egy atom-tengeralattjárót is meg kellett keresztelni.

Joannesz atya ünnepélyesen meghintette szentelt vízzel a hajóorrt, miközben egy ministráns imákat mormolt és tömjént füstölt kis csészében. A pap tett egy utat a tengeralattjárón, amelynek végeztével átadott a flottaparancsnokságnak egy 12. századi ikont a Kurszki Szűz Mária ábrázolásával. A középkori kincset nagy tisztelettel elhelyezték a parancsnoki állás közelében, hogy legyen a tengeralattjáró oltalmazója, és kezeskedjen róla, hogy sértetlenül hajózzon az orosz szülőföld védelmében.

II.

Augusztus 10., csütörtök, 08.00

Vigyajevo haditengerészeti kikötő

A mólóról nézve is szembetűnő lehetett, milyen jókedvűen keltek át a tisztek és a matrózok a hajóhídon, és másztak le a tengeralattjáró csapóajtajain és létráin azon a derült augusztusi reggelen. Az ötnapos utazás ideális hosszúságú volt: elégséges ahhoz, hogy megtörje a támaszponti élet egyhangúságát, ugyanakkor még sincsenek túlságosan sokáig távol a családjuktól. Nyári egyenruhájukat viselték: fekete nadrágot, vajszínű inget, fekete nyakkendőt és zakót.

A tengerészek görnyedten átbújtak a válaszfalajtókon, végigsiettek az átjárók útvesztőin, és a keskeny létrákon alászálltak a háromfedélzetes tengeralattjáró gyomrába. A priccsükhöz érve az egyenruhájukat gyorsan lecserélték kék kezeslábasra; azt viselt az út idején mindenki, a matrózoktól a tiszteken át a kapitányig.

Miután a legénység tagjai elfoglalták szolgálati helyüket, és közvetlenül azt megelőzően, hogy a csapóajtókat légmentesen lezárták, kis, piros mentőpalackokat csatoltak a derekukra, melyekben oxigén és hélium keveréke volt. Ezeknek akkor látták hasznát, ha tűz vagy baleset veszélyeztette a levegőellátást.

A tengeralattjáró hátsó részébe igyekvő fiatal tisztek között volt Dmitrij Kolesznyikov, egy magas, nagydarab, kacsázva járó férfi, akin az egyenruha mindig úgy festett, mintha egy számmal kisebb volna a kelleténél. Rozsdavörös üstökével és kétméteres termetével kirítt a tömegből. A legnépszerűbb tisztek közé tartozott a fedélzeten, barátságos természetét kalandos szentpétervári gyermekkora formálta. Olthatatlanul szomjazott a tengerről szóló mesékre, és amikor felnőtt, minden lehetőséget megragadott, hogy felderítse a város csatornáit és vízi útjait. Tizenéves fejjel már arról álmodozott, hogy apja nyomdokába lép, és atomsik lesz. Így hívták a korszerű nukleáris tengeralattjárók tengerészeit.

Kolesznyikov öt éve szolgált a Kurszkon, röviddel azután csatlakozott a személyzethez, hogy a tengeralattjáró megkezdte a harci járőrözéseket. Az év elején leszerelhetett volna, de úgy döntött, tovább szolgál. Legfőképp azért maradt az Északi Flottánál, mert nyugdíjas állás; márciusban feleségül vette Olgát, a szentpétervári tanárnőt, és a haditengerészet nyújtotta anyagi előnyök rögtön fontossá váltak.

Az átjárókon átpréselődő alakok között ott volt a 3-as rekeszben lévő saját kabinja felé igyekvő, aktatáskáját szorongató Gennagyij Ljacsin sorhajókapitány, a Kurszk parancsnoka. Negyvenöt évével kicsit idősebb volt a legtöbb tengeralattjáró-parancsnoknál, és megbecsült tengerésztisztnek számított, bár a műveleti feletteseivel való viszonya nem volt felhőtlen. Egyszer írásos megrovásban részesítették, mert gorombáskodott egy Moszkvából odalátogató tiszttel, és csak lassan haladt felfelé a ranglétrán. Karrierjét egy különösen sikeres portyázás mentette meg 1999-ben, amikor a jugoszláviai háború alatt kihajózott a Kurszkkal a Földközi-tengerre, hogy kikémlelje az amerikai 6. flottát. Csaknem egy évtized óta először cserkészett orosz tengeralattjáró a NATO délre eső kikötői körül. A súlyos költségvetési megszorítások következtében éveken át gyakorlatilag a bázisain rostokló Északi Flotta ujjongott. A Kurszk három hónapig volt kint a tengeren, és a tiszti klubokban terjengő hírekből ítélve Ljacsin ennek az időnek nagy részét azzal töltötte, hogy ügyesen kikerülte a nyugati hatalmak minden arra irányuló igyekezetét, hogy a tengeralattjáróját felfedezzék.

A vállalkozás után Ljacsint Moszkvába hívták, és Oroszország katonai vezetői gratuláltak neki. A nevét előterjesztették a legnagyobb adható kitüntetésre, az Oroszország Hősére. A Kurszk földközi-tengeri útjának nem volt hírszerzési jelentősége, de nagyot lendített az Északi Flotta csapatszellemén. Moszkva azt az üzenetet akarta közvetíteni az orosz fegyveres erőknek, hogy vége a hanyatlás és hátrálás éveinek, és a Kurszk küldetése tökéletesen megfelelt ennek a célnak.

Ljacsin rátermett, hozzáértő parancsnok volt, de híján a személyes varázsnak. Rengeteg pletyka keringett vele kapcsolatban Vigyajevóban. Egyesek szerint sokat ivott, mások arról suttogtak, hogy a feleségének viszonya van egy ottani orvossal. A jóindulatúabbak azt vallották, hogy jobb nem firtatni a dolgokat, mert egy olyan helyen, mint Vigyajevo, mindenkinek van valami titka. Rosszindulatú szóbeszédből sosincs hiány – ez az ára annak, ha valaki titkolózásra és klausztrofóbiára hajlamosító haditengerészeti támaszponton él. A beosztottjai szemében Ljacsin igényes és szigorú kapitány volt, ugyanakkor olyan, aki törődik az embereivel és a hozzátartozóikkal. Gondot fordított rá, hogy ha egy fiatal tengerész a Kurszkra került, levelet írjon a szüleinek, megnyugtatva őket, hogy a szívén fogja viselni a fiuk előmenetelét és biztonságát. Az orosz katonai világban, ahol a brutalitás mindennapos volt, ezzel a gesztussal maradandó hálára kötelezte a legénységet és családtagjaikat. „Nyoma sincs a szokásos terrorizálásnak, ami az újoncokra vár a seregben” – írta a tengeralattjáró egyik szakácsa, Oleg Jevdokimov az anyjának küldött levelében, amelyben vidáman számolt be a Kurszkra való áthelyezéséről.

A személyzethiány gondjait közelről ismerő Ljacsin kapitány mindent megtett azért, hogy erős csapatot szedjen össze és kovácsoljon egybe. A legtehetségesebb fiatal tisztjeit körbeudvarolta, hogy maradjanak a tengeralattjárón, és elorozta a legjobb szakembereket a többi hajóról. A véletlen is szerepet játszott abban, hogy ki szállt fel aznap a Kurszk fedélzetére. A Voronyezs és a Kurszk testvérhajók voltak Vigyajevóban, ugyanazon a mólón osztoztak, és amikor az egyik kifutni készült, megszokott dolog volt az utolsó pillanatban átvezényelni rá valakit a másikról. Andrej Poljanszkij rendes esetben a Voronyezsen szolgált, de aznap reggel a Kurszkra hajózott be mint helyettesítő gépész. A Kurszk legénységéből ketten az indulás előtti napokban kerültek ki az utazó keretből: Nyikolaj Mizjak rendkívüli szabadságot kapott, hogy ápolhassa haldokló anyját, Oleg Szuharov pedig megbetegedett.

A Kurszk személyzete Oroszország számos különböző részéből verbuválódott. Egyesek a Balti-tenger és a Krím hagyományos kikötővárosaiból jöttek, mások a szárazföld belsejéből, kisvárosokból és a sztyeppén szétszórt falvakból. A tengeralattjárósokat képző szentpétervári vagy szevasztopoli hadiakadémiákon ismerkedtek össze, és személyes kötelékeket, szoros barátságokat kovácsoltak, amelyek felülírtak minden más kötelezettséget.

A hátsó rekeszekben Kolesznyikov mellett szolgált Szergej Libuskin és Rasid Arjapov. Mindhárman huszonnyolc évesek voltak, fregatthadnagyi rangot viseltek, és elválaszthatatlan barátoknak számítottak. A kadétiskola óta ismerték egymást, és a tisztavatás után kérelmezték, hogy együtt szolgáljanak. Először a Kola-félsziget különböző támaszpontjaira küldték őket, de addig jártak a parancsnokaik nyakára, amíg a flotta ugyanarra a támaszpontra nem helyezte őket. A puszta véletlennek köszönhetően ugyanazon a tengeralattjárón kötöttek ki.

A Kurszk személyzetét nemcsak a barátság szálai fűzték össze, hanem az érzelmek összetett vegyüléke is. Fűtötte őket a hazaszeretet, és hittek benne, hogy az orosz haza védelemre szorul, ezzel együtt közös volt bennük a fortyogó düh és csalódottság is. Napi szinten sokan nem a Nyugatban látták legfőbb ellenségüket, hanem a saját korrupt hivatali gépezetükben, és a Kurszk több tengerésze is hűségesen szolgált a tengeralattjárón, miközben perre mentek az Északi Flottával. Andrej Rudakov, a Kurszk vezető híradóstisztje a vigyajevói katonai törvényszéken igyekezett érvényt szerezni annak a követelésének, hogy a tengeralattjáró legénysége időben megkapja a járandóságát. Hosszú éveken át próbálkozott azzal is, hogy beperelje a hadiflottát az 1990-es évek közepén elmaradt fizetésekért. Nem engedhette meg magának, hogy ügyvédet fogadjon, ezért esténként a hadijogot tanulmányozta, hogy maga vihesse az ügyet, és segítségére lehessen bajtársainak. Rudakov meglepve tapasztalta, hogy feljebbvalói korántsem tántorítják el, sőt a támaszpont parancsnokai inkább nyíltan támogatják, köztük Gennagyij Ljacsin.

A járandóság kérdése olyasmi volt, ami ugyanúgy aggasztotta a parancsnokokat, mint az embereiket. Nemrégiben egy járőrözésből visszatérve a Kurszk tengerészei elmentek a vigyajevói pénzügyi osztályra felvenni a fizetésüket, ahol közölték velük, hogy nem tudják kifizetni őket, mert nem maradt pénz a kasszában. Ljacsin eltökélte magát, hogy ez többször nem fordulhat elő. Úgyhogy miközben a hajósok augusztus 10-én a mólón gyülekeztek, egy tengerészhadapródnak azt a parancsot adta, hogy maradjon a támaszponton, és fizetésnapon vegye fel a legénység fizetését, mielőtt a hadiflotta átutalná a pénzt más célokra. A fizetésük a legkevesebb, amit az emberei megérdemelnek, amikor hazatérnek.

A szánalmas bérek nem tükrözték a tengerészek áldozatvállalását. Egy atom-tengeralattjáró parancsnoka az Északi Flottánál ugyanannyit keresett, mint egy villamosvezető Moszkvában. Dmitrij Kolesznyikov fregatthadnagy havi fizetése 2700 rubel volt, éves szinten alig több ezer dollárnál. A tengeren töltött időért jelképes összegű pótlék járt, és 1999-ben a három hónapos földközi-tengeri kiküldetés prémiumaként mindössze 300 rubel ütötte a markát.

Kolesznyikov apjának tengeralattjárós-nemzedékét a kommunista hit és egy sor előjog éltette, ami értelmet és rangot adott a hivatásuknak. Mostanra mind az ideológia, mind a jutalmak eltűntek, és a fiatal tengerésztiszteket elsősorban az egymás iránti hűség mozgatta. Sokan azért jelentkeztek – mint a hajósok szerte a világon –, hogy fejlesszék tudásukat, és hogy megszabaduljanak a vidéki élet nyomasztó unalmától. Ezek a fiatalemberek önerőből akartak kitörni, többet akartak látni Oroszországból a szülőhelyük életének elviselhetetlen egyhangúságánál.

A haditengerészet megoldást kínált ehhez. Meglehet, kemény életet egy sivár, északi sarkköri katonai támaszponton és szolgálatot egy tengeralattjáró bezártságiszonyában, de az Északi Flotta még így is a szabadságot jelentette ahhoz képest, ahol ezek a fiatalemberek felnőttek, az alkoholizmustól és a gazdasági hanyatlástól sújtott településeken.

III.

Augusztus 10., csütörtök, 10.00

Ara-Guba-öböl

Két ütött-kopott vontatóhajó óvatosan kihúzta a Kurszkot a vigyajevói 8-as móló mellől. Az öböl békésen fürdött a napfényben, és enyhe szellő fújdogált észak felől. Finom hullámfodrok csapkodták alig észrevehetően az acéltest hangszigetelő lapjait.

A Kurszk az 1. tengeralattjáró-flottilla 7. hajózászlóaljának tizenkét tengeralattjárója közé tartozott. A zászlóaljparancsnok azon a héten szabadságra ment, és Oleg Jakubin sorhajókapitány, egy másik tengeralattjáró-parancsnok helyettesítette a parancsnoki irodában. Munka közben Jakubin oda-odapillantott a kikötőre néző ablakból az indulás előtti végső előkészületekre. Az egyik pillantással azt észrevételezte, hogy a kikötőköteleket visszahajították a mólóra. Amikor legközelebb kinézett, a móló már üres volt, és a Kurszk kint úszott az öbölben, úton a nyílt tengerre, és felső oldalkormánya úgy meredt ki tintafeketén a vízből, mint egy bálna farka.

Amint kijutottak az Ara-Guba-öbölből, és elhaladtak a 19. század végén kereskedők által alapított Port Vladimir aprócska települése mellett, Ljacsin kapitány parancsot adott, hogy merüljenek periszkópmélységbe, vegyenek irányt egyenesen keletnek, és csatlakozzanak a végéhez közeledő flottahadgyakorlathoz. Biztosan nagyon megkönnyebbült, hogy végre úton vannak az előző napok őrjítő, bürokratikus hercehurcái után. Amikor Ljacsin beállt a tengeralattjáróval a közeli Zapadnaja Lica kikötőjének rakpartjához, hogy beemeljék a gyakorlótorpedókat, kiderült, hogy még nincsenek készen. Amikor végre meghozták őket, a berakodáshoz szükséges daru eltört. Órákat késtek, mire a Kurszk egy másik daruval a fedélzetére vehette a torpedókat, és óvatosan beleengedték a dupla falú hajótest két oldalán lévő indítócsövekbe mind a 24 Shipwreck cirkálórakétát. Bár a Kurszk csak hadgyakorlaton vett részt, attól még felvette éles fegyverzetét. Ahhoz az elit tengeralattjáró-csapathoz tartozott, amely mindenkor készen állt a harci bevetésre.

Egy tengeralattjáró fegyverkészlete, azaz egy adott műveleti feladathoz előírt rakéták és torpedók pontos mennyisége kiemelt katonai titoknak számít. A Kurszk hivatalos „fegyverösszlete” a kifutása napján azt mutatta, hogy a Shipwreck cirkálórakétákon kívül 18 torpedót vitt, köztük a kisebb, 533 milliméteres torpedócsövekből kilőhető SS-N-15 Starfish rakétákat és a 650 milliméteresekből indítható nagyobb, SS-N-16 Stallionokat vegyesen. A hagyományos torpedókból kettő volt átalakítva gyakorlócélokra, felúsztató szerkezettel és vaktöltéssel a robbanófejben.

Ljacsin tudta, hogy a Kurszk nem lesz egyedül a hullámok alatt. Három másik orosz tengeralattjárót is beosztottak a hadgyakorlatra, és gyanította, hogy lesz még egy azonosítatlan búvárnaszád, a hadgyakorlatot figyelő brit vagy amerikai járőr-tengeralattjáró. A gyakorlatozó további harminc hadihajóval és kisegítő egységgel, valamint az őket leső egy-két nyugati felszíni kémhajóval szokatlanul zsúfolt lesz a sekély Barents-tenger.

2

I.

2000. augusztus

Az Északi Flotta parancsnoksága, Szeveromorszk

Nyári hadgyakorlatok a Barents-tengeren emberemlékezet óta folytak. Még a legsötétebb években, az 1990-es évek közepén, amikor vészesen megcsappant az üzemanyag, a flottaparancsnokságnak akkor is sikerült megszerveznie kisebb hadijátékokat.

A 2000. esztendő másnak ígérkezett. Olyan nagyszabású terveket hagytak jóvá hadgyakorlatokra, amilyenekre nem volt példa a Szovjetunió egy évtizeddel korábbi összeomlása óta. Az Északi Flotta tengernagyai mindenáron le akarták nyűgözni a frissen megválasztott elnököt, Vlagyimir Putyint, aki azzal az ígérettel került hatalomra, hogy első dolga lesz megerősíteni a katonai erők tekintélyét és csapatszellemét. Mindennek a tetejébe Putyin Szentpéterváron nevelkedett, az orosz flotta szülőhelyén, és széles körben azt remélték, hogy törekedni fog a tengerészbüszkeség helyreállítására. A tengernagyok számos szolgai gesztust tettek azzal a céllal, hogy behízelegjék magukat az ifjú elnök kegyeibe, például ballisztikus atomrakétát lőttek fel egy tengeralattjáróról a megválasztása tiszteletére.

Műveleti oka is volt a kiterjedtebb hadgyakorlatnak. Az oroszok a hidegháború vége óta indított legmerészebb tengeri vállalkozásuk keretében hadihajókat készültek küldeni a Földközi-tengerre az év későbbi részében, és ezt gyakorlatozás nélkül nem tehették meg. A küszöbönálló hadgyakorlat ezt a vállalkozást készítette elő repülőgépek felszíni hajóegységek elleni alacsonytámadásával, hadihajókról történő rakétaindításokkal és a harmadik fázisban a tengeralattjáró-parancsnokok harcászati tudásának tesztelésével. A gyakorlatozás csúcspontján a tengeralattjárók lesből torpedótámadásokat indítanak. A fő célpont szerepében az Északi Flotta cirkálója és zászlóshajója, a Nagy Péter halad majd keresztül a hadgyakorlat térségén.

2000 nyarán az Északi Flotta vezetése mindössze két ember kezében összpontosult. Mindkettő színes tengeralattjárós egyéniség volt, akik nagy tiszteletnek örvendtek a matrózaik és tisztjeik körében. Nem Moszkvából jött tengerészhivatalnokok voltak. Pozíciójukat és rangjukat kemény munkával érték el, hosszú hajóutakkal és veszedelmes küldetésekkel vétették észre magukat.

Vjacseszlav Popov tengernagy ráncos arcú, láncdohányos tengeri medve, aki előszeretettel tudatja az emberrel, hogy ha valamennyi tengeralattjárós járőrözését összeadja, akkor az jön ki, hogy nyolc évet töltött a tenger alatt. Szinte mindvégig az Északi Flottánál szolgált. Egyedül 1996-ban tett néhány hónapos kitérőt, amikor a balti-tengeri parancsnokság rangsorában a harmadik helyet foglalta el. Nevetve emlékezik vissza arra a napra, amikor a rövid megbízás után visszahívták a Kola-félszigetre.

– Megjöttem Murmanszkba. Mínusz tizennyolc fok volt, sarkköri hóvihar, tomboló szél. Azonnal tudtam, hogy hazaérkeztem.

Az őt legjobban ismerők azt mondják, hogy két nagy szerelme van a haditengerészet háza táján: az Északi Flotta és a tengeralattjáró-flottillák.

Popov nemcsak amiatt egyedülálló alakja az orosz katonai erőknek, mert rekordideig szolgált tengeralattjáró-parancsnokként, hanem mert legendás tengerészcsalád tagja. Mindkét öccse magas rangú tengeralattjárós tiszt. Alekszej Popov fregattkapitány a bátyja alatt szolgál az Északi Flotta vezérkarában, és Vlagyimir Popov, hármójuk közül a legfiatalabb, egy fekete-tengeri haditengerészeti gyakorlóiskola parancsnoka.

Popov tengernagyról a törzstisztek azt mondják, megvesztegethetetlen, ami ritka nagy elismerés az új Oroszországban. Popov büszke, szentimentális és hazafias. Tüntetően viseli a Vörös Csillag érdemrendet és a Szülőhazáért érdemrendet. Ahhoz is ragaszkodik, hogy magával vigye a tengerészeti díszszemlékre a saját kis egyenruhájában feszítő hatéves unokáját, Szlávát. De Popov érzelgőssége nem fedi el szeretett flottája feletti mély aggodalmát, illetve elfojtott dühét afölött, hogy az amerikai és brit haditengerészet a hírszerzésük játszóterévé avatta a hazai vizeket. A nyugati hatalmak Kola-félsziget körüli tengeralattjárós kémkedése egyfolytában Oroszország tengerészeti hanyatlására emlékezteti Popovot.

Popov helyettese Mihail Mocak altengernagy volt, a harci tengeralattjárók korábbi parancsnoka, aki elnyerte az Oroszország Hőse kitüntető címet egy az Északi-sark alatt folytatott híres járőrözésért. Az Északi Flotta vezérkari főnökeként Mocakra hárult a nyári hadgyakorlat megtervezésének felelőssége. Egyes magas rangú tengerészvezérkari tisztek magukban zsörtölődtek a hadgyakorlat abszurditásán: Moszkva szeretett úgy tenni, mintha az Északi Flotta nagy tengerészeti tényező lenne, miközben a valóságban alig voltak forrásaik ahhoz, hogy partvédelmi erőként működjenek. Csak az atom-tengeralattjáróknak tulajdoníthattak globális jelentőséget, merthogy az interkontinentális ballisztikus rakéták célba tudtak érni anélkül, hogy a hordozóik elhagynák a Barents-tengert. Az ötlet, hogy erőket dobnak át idegen tengerekre, reménytelenül nagyra törőnek tetszett a flottát közelről ismerőknek, potemkini fantáziadíszletnek, ahol mindent úgy rendeznek el, hogy kedvére legyen az új cárnak.

Abszurd vagy sem, az augusztusi tengeri hadgyakorlat magában hordozott egy furfangos csavart, az orosz ravaszság és Popov tengernagy rátermettségének bizonyítékát. A terv, amelyet csak maroknyi orosz tengerészvezérkari tervező és stratéga ismert a legrangosabbak közül, ködfüggönynek kívánta használni a hadgyakorlatot. A hadijátékok álcája alatt az Északi Flotta egyik rakétahordozó tengeralattjárója – egy bummer, atomrakétái teljes fegyvertárával – megpróbál kilopakodni honi kikötőjéből, és becsusszanni a nyári jég alá anélkül, hogy az amerikaiak felfedeznék. Az orosz tengernagyok olyan helynek használják az érintetlen jeges-tengeri világot, ahol elrejthetik tengeralattjáróikat az amerikai ellenőrzés elől.

A terv mindenben magán viselte Popov keze nyomát. A tengernagy, aki ballisztikus csapásmérő tengeralattjárók parancsnokaként szerzett magának hírnevet, sűrűn hivalkodott azzal, hogy túl tud járni az amerikaiak eszén. Meggyőződése volt, hogy a hadgyakorlat úgy fogja odavonzani az amerikai kém-tengeralattjárókat, mint méheket a lépes méz. Ha az amerikaiak bedőlnek a cselnek, és úgy döntenek, hogy a rakéta- és torpedóindításokkal foglalkoznak, azzal kritikus rést hagynak a jégmezőkhöz vezető útvonalak ellenőrzésén. A szokásos augusztusi tengeri hadgyakorlat önmagában is fontos volt, de jóval nagyobb stratégiai jelentősséggel bírt az a kérdés, hogy Oroszország bevetésre tudja-e küldeni rakétahordozó tengeralattjáróját anélkül, hogy azt nyomon követnék. Sok trükkel próbálkoztak a múltban, olyasmikkel, mint hogy orosz tengeralattjárók haladtak valamilyen nagy kereskedelmi hajó sodorvizén abban a reményben, hogy a zajörvények elfedik a tengeralattjáró jelenlétét, és az ilyen bújócskák tétje mindig hatalmas. Háborúban a leleplezés egyet jelenthet a megsemmisítéssel, és a teljes ballisztikus csapásmérő flotta megsemmisülése Oroszország stratégiai atomtartalékának elvesztését jelentené.

Oroszország immár sok-sok éve jeleskedik a jég alatti tengeralattjárós műveletekben. Végig a hidegháború folyamán tanulmányozták az Északi-sarkvidék egyedülálló vízi és hangi világát, és kitanulták, hogyan vehetnék legjobban hasznát az ott uralkodó körülményeknek, ellensúlyozandó az amerikai hajók magas fokú hanglokátoros felszereltségét. A vastag jégpáncél alatt az esélyek az elbújni igyekvő tengeralattjárónak kedveznek az őt üldözőkkel szemben. Nem kell tartania repülőgépes vagy műholdas észleléstől. Nem lehet hanglokátoros bójákat dobni a vízbe, amelyek jeleznék az ottlétét. Ráadásul a jég alatt nagyon nehéz elhelyezni és karbantartani azokat a fejlett amerikai érzékelőket, amelyeket más tengerszakaszokon a tengerfenékre telepítenek. Továbbá a víz rendkívül nyugodt: nincsenek hullámok, nincsenek hajók, és szinte elenyésző a tengeri élet. Emiatt minden közeledő amerikai harci tengeralattjárót észlelni lehet. Ugyanakkor van egy egészen nyilvánvaló probléma: a rakétahordozó tengeralattjáró nem tudja keresztüllőni a rakétáit a vastag jégen. A jégpáncél alatt jól el lehet bújni, de nem jó ott lenni, ha kitör a háború.

Az orosz tengeralattjáró-flotta ehelyett azt találta ki, hogy a sarkvidéki vizek más térségeiben fog cirkálni, az úgynevezett jéghatárzónában. Itt nyílt tengerszakaszok versengenek a jégtáblákkal, és itt zajlik a nyugati és az orosz tengeralattjárók közti fogócska bonyolult játszmáinak nagy része. A jéghatárzóna teljesen más hangkörnyezet a jégpáncél alatti világhoz képest. A tenger itt zajokkal van tele: gazdag vízi élet ontja a neszeket, és az egymásnak ütköző jégtáblák recsegő-ropogó hangokat adnak ki. A fókák, bálnák, rozmárok és más tengeri emlősök együttesen olyan hangzavart csinálnak, ami megtéveszti a kém-tengeralattjárókat. Ennek az akusztikus környezetnek a segítségével az orosz tengeralattjáróknak lehetőségük nyílik elrejtőzni az amerikai üldözők elől, miközben még mindig van elegendő nyitott vízfelület, ahonnan kilőhetik ballisztikus rakétáikat.

Az amerikai és orosz tengernagyok ezt a magas szintű társasjátékot magánügyként kívánják kezelni, részben hírszerzésnek, részben kísérleti terepnek és részben pszichológiai hadviselésnek fogják fel. Ez a csendes tánc, a bonyolult koreográfia szerint egymást kerülgető rivális tengeralattjárók műveletei ma is ugyanúgy folynak Oroszország sarkköri tengerein, ahogy folytak immár fél évszázada láthatatlanul.

II.

Augusztus 12., szombat, 08.00

Dél-Barents-tenger

Negyvennyolc órán át, augusztus 10., csütörtök hajnaltól szombatig az Északi Flotta hadgyakorlata nagyjából tervszerűen zajlott, bár előfordultak igencsak szembetűnő műszaki problémák és fegyverhibák. Számos felszíni hadihajó lőtt ki rakétákat a láthatárba beleolvadó céluszályokra, hogy próbára tegyék az indítórendszereket és a kezelők képzettségét. A Nagy Péter első tüzelése látványos kudarcba fúlt, az SS-N-19 rakéta a csatacirkálótól nem messze a tengerbe zuhant. Gyaníthatóan hajtómű-meghibásodás történt, mert a parancsnokok szándékosan a legrégibb rakétáikat lövik ki elsőnek. A második indítás sokkal jobban ment, a vaktöltetes robbanófej a célponthoz egészen közel csapódott be, olyannyira, hogy a megfigyelők a kísérő hajókon „teljes sikernek” könyvelték el.

A flottán nagy volt a nyomás, hogy jó híreket továbbítsanak a Védelmi Minisztériumba, és Popov tengernagy kénytelen-kelletlen előre felvett tévéinterjúban adott hangot mély elégedettségének a hajók és tengeralattjárók teljesítményét illetően, és messzemenő sikernek írta le a hadgyakorlatot. A tengerészek, tette hozzá, már úton vannak hazafelé.

Bár a megelőlegezett gratuláló nyilatkozatok felülmúlhatatlan teljesítményről beszéltek, a hadgyakorlat nem egészen ért véget. Hátravolt még, hogy mind a négy tengeralattjáró, a Kurszk, a Boriszov-Glebszk, a Danyiil Moszkovszkij harci tengeralattjáró és a ballisztikus csapásmérő Karélia átmenjen az akadálypályán.

A harci tengeralattjárók torpedókilövést kaptak feladatnak, a Karéliának pedig ballisztikus rakétát kellett indítania. Az Északi Flotta tengeralattjáróinak fedélzetén a parancsnokok a hadgyakorlat harcászati fázisára készülődtek, amikor is bemanőverezik magukat az előre kijelölt „térképkockájukba”, és megpróbálják elkerülni, hogy az orosz felszíni hajók felfedezzék őket. A flotta díjakat osztott a legjobban teljesítő tengeralattjáró személyzetének, és a hajóparancsnokok között jóízű versengés folyt ezekért az elismerésekért.

Ahogy a nap magasabbra emelkedett a tiszta sarkköri égen, a Nagy Péter és kísérőhajói nekilódultak nyugati irányban a tengernek. A hajócsapat pontos mozgását titokban tartották, hogy a meglepetés ereje is szerepet kapjon. A hajók nemsokára visszafordultak, és délkelet felé siettek tovább. Mostanra mindegyik tengeralattjáró a vadászterületére érkezett, és mindegyik kapitány jelezte a flottaparancsnokságnak, hogy várja a hadgyakorlat utolsó fázisának kezdetét.

A Kurszk táviratát – „Készen állunk a torpedókilövésre” – 08.51-kor vételezték.

Ez lesz az utolsó híradás a Kurszkról egészen addig, amíg a vizsgafeladat befejezését nem jelenti. Mindegyik tengeralattjáró szigorú utasítást kapott, hogy maradjon a saját kijelölt térképkockájában. Ez kizárta az összeütközés lehetőségét, és ahhoz is segítséget nyújtott, hogy a felszíni hajók észlelhessék egy nyugati kém-tengeralattjáró jelenlétét. Minden akusztikus érzékelést, amely a megadott járőrterületeken kívül mozgott, lopva a víz alatt, ellenséges nyugati tengeralattjárónak lehetett tekinteni.

A Kurszk műveleti tevékenységének súlypontja most áttevődött az elülső két rekeszre, amelyben a parancsnoki állás és a torpedóterem kapott helyet. A tengeralattjáró többi része egyszerűen csak szállítóeszközként funkcionált, amellyel a fegyverek eljutnak a tüzelőállásba, és most a parancsnok szimata, taktikai tudása és kötélidegei kerültek előtérbe.

Ljacsin kapitány szeretett a parancsnoki állás közepén állni, amikor a torpedókilövés előkészületei zajlottak, felügyelte a csapatát és magába szívta az értesüléseket a körülötte állóktól. A tisztek tökéletesen értették a dolgukat, és majd szétvetette őket a jókedv. Mindegyik rekeszben olyan emberek voltak, akikben tökéletesen megbízott; a gárda a kilenc hónappal ezelőtti, hosszú földközi-tengeri járőrözés során kovácsolódott össze. Ljacsint jó érzéssel töltötte el a tudat, hogy növelt létszámban dolgoznak fegyveresek a torpedóteremben, és nem zavarta a magas rangú, szárazföldi vezérkari tisztek jelenléte a parancsnoki állásban, akiket a hadgyakorlat idejére delegáltak a tengeralattjáróra.