Szerkesztette: Till Katalin

Fedélterv: Hegyi Péter

Tördelés: (VaGy)

Copyright c Frank Marton, 2018

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-099-9

Kiadja a Cicró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Tartalom

Bevezetés

A KÍGYÓ FEJE

1. fejezet

SEBEK

2. fejezet

VENI SANCTE

3. fejezet

TŰZ

4. fejezet

EGYÜTT

5. fejezet

TÁNYA

6. fejezet

BIDER NAPLÓJA

7. fejezet

A RÉG VÁRT HÍVÁS

8. fejezet

ÁLOM ÉS VALÓSÁG

9. fejezet

FARKASHÁTON

10. fejezet

VÁRATLAN VENDÉG

11. fejezet

AZ ALKU

12. fejezet

LEHETETLEN

13. fejezet

ELVÁLASZTVA

14. fejezet

ÉJSZAKAI ÜLDÖZÉS

15. fejezet

CURAMOTO KÉRÉSE

16. fejezet

AZ ÁRULÓ

17. fejezet

AZ ÜTKÖZET

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Bevezetés

A KÍGYÓ FEJE

Angelina öles léptekkel, hangosan zihálva, karjait energikusan lendítve szelte a folyosót. Magas sarkú cipője élesen kopogott a márványpadlón, vállára omló, hullámzó, szőke haja repdesett a nagy sietségtől, gyönyörű arca ijesztően sápadt, szinte krétafehér volt, tengerkék szeme halálos rémületbe fagyva meredt a folyosó végén lévő ajtóra. A jobb karján vöröslő sötét vágásból a vér a kézfejére csorgott, az ujjairól pedig minden lendítésnél a fehér kőre csöppent (mintha rózsaszirmok követték volna útját), ám mégsem emiatt félt. Az urától rettegett – tudta, hogy rettentően dühös lesz.

De hát nem rajta múlott! Mire bejutott Curamoto szobájába, a repülőgép kulcsa már nem volt ott! Addigra a kölykök ellopták! Azok a nyavalyás kis mocskok megelőzték! Amikor pedig lehetősége nyílt volna rá, hogy elvegye tőlük, megjelent az az átkozott Gregory! Ki hitte volna, hogy az a nyomorult alkoholista még mindig ilyen jól bánik a karddal?

Ahogy felidézte a karjába hasító penge emlékét, borzasztó düh lángolt föl benne, teljesen elvakítva az elméjét. Ebben a pillanatban legszívesebben tűzbe borította volna az egész világot. Azt akarta, hogy égjenek mind, akik csak lélegeznek ezen a földön, hogy ismerje meg az egész emberiség az ő haragját. Gyilkolni, pusztítani, rombolni akart! Szégyen! Micsoda szégyen, hogy meg tudta sebezni Gregory, ez a sánta vénember, ez a szerencsétlen történelemtanár! Aki persze Curamoto jobbkeze, és valaha félelmetes harcos volt… De akkor is, könnyed győzelmet kellett volna aratnia fölötte! Bár, ha Gregory nem vágta volna meg a karját, akkor most semmi sem bizonyítaná a hűségét, jutott eszébe, és semmi sem tanúskodna hősies helytállásáról. Így legalább hihetően tudja alakítani a céljaiért mindent feláldozó, megsebzett, gyenge nőt. Vagyis, ha így nézzük, Gregory szívességet tett neki. Amit ő persze meg is hálált! De még hogy! A szája gúnyos mosolyra húzódott, ahogy felidéződött benne Gregory mindent bezengő ordítása. Megbűnhődött a nyomorult, de meg ám! Csak sajnos közben a kölykök megszerezték a Skyramet… A mosoly eltűnt az arcáról. De erről aztán igazán nem tehet! Nem! Ez nem az ő hibája volt! Esélye sem volt a Skyram megszerzésére, ezt ő is be fogja látni!

Ahogy közeledett a hatalmas, aranyozott ajtóhoz, egyre rémültebben zakatolt a szíve. A kétoldalt álló őrök (zöld páncéljukban úgy néztek ki, mintha robotok lennének) kitárták előtte az ajtó szárnyait, ő pedig nagy levegőt vett, és belépett a szobába.

Odabent nem égett villany, és a szemközti üvegfalon keresztül sem szűrődött be fény. Az üveg túloldalán, a sűrű éjbe olvadva halkan, egyenletesen morajlott a tenger, akár egy hatalmas, alvó szörnyeteg. Némi fénnyel csupán a helyiség jobb oldalán meghúzódó márványkandalló szolgált, amelyet azonban majdnem teljesen eltakart Angelina szeme elől a tűz felé fordított, hatalmas karosszék. A szék mellett sötét alak állt. Angelinának már nyílt a szája (egy pillanatra azt hitte, ő az), aztán rájött, hogy akit lát, az csak a bika kinézetű Jegorov, az egyetlen ember, aki rajta kívül abban a kitüntetésben részesülhetett, hogy tőle magától, a legnagyobbtól tanulhatott. Nagyon nem örült neki, hogy ezt az átkozott korcsot, legfőbb riválisát itt találja. Személyesen vele, csakis vele kívánt beszélni. Már csak azt nem tudta, hol van ő. Ismét a karosszékre esett a tekintete, és akkor megpillantotta a kezét. A karfán nyugodott, ott csillogott rajta a vastag aranygyűrű, az Anakonda pecsétgyűrűje.

Úgy tett, mintha Jegorovot észre sem venné; egyenesen hozzá sietett. Megragadta hideg, fehér kezét, és leborult előtte.

– Uram! – suttogta áhítatosan, és megcsókolta összetekeredett kígyót ábrázoló gyűrűjét.

Bider azonban elhúzta a kezét. Angelina rémülten nézett fel rá. A férfi simára borotvált, fehér arca kísértetiesen szép volt, rövidre nyírt, szőke haja szinte ragyogott a tűz fényében. Sötét öltönyt viselt csokornyakkendővel, lábán fekete cipő csillogott, s a Chanel szokásos, erőteljes illata lengte körül, amit Angelina oly sokszor lélegzett be régen, amikor még közel állt a férfihoz, közelebb, mint bárki más. Akkor teljesen bele volt bolondulva Biderbe – szép, angyali arcába, az eszébe, az eleganciájába, a határozottságába, és imádta, hogy ennek a férfinak, aki akárkit megkaphatna, éppen ő kell. De most, ahogy ránézett, noha a külseje nem sokat változott, már nem érezte ugyanazt, mint régen. Bider arca szinte lányosnak tűnt Craston erőteljes, férfias vonásaihoz képest. Nőies illata pedig egyenesen taszító volt – nyomába sem érhetett annak a vonzó aromának, ami Craston testéből áradt. A férfira gondolva egy pillanatra úgy érezte, megszakad a szíve. Idefelé jövet, a háromórás út során, amit az érte küldött repülővel tett meg, végig zokogott és dühöngött, mert a férfi nem jött vele. Ha igazán szerette volna, mindenről lemondott volna érte! – mindig ennél a gondolatnál lyukadt ki. Az, hogy ezt róla is ugyanígy el lehet mondani (hiszen ennyi erővel ő is ott maradhatott volna vele ahelyett, hogy kísérletet tesz a Skyram megszerzésére), el sem jutott a tudatáig. De ha eljutott volna, se számít. Mert bármennyire is vonzódott Crastonhoz, volt valami, amit ő nem tudott megadni neki, amit csak Bidertől kaphatott meg, s amit most, ahogy ott térdepelt mellette, megint teljesen egyértelműen érzékelt: a hatalom megkérdőjelezhetetlen jelenlétét. Ez sugárzott a férfi öltözetéből, arcából, tekintetéből és mindenből, ami körülvette: az épületből, az őrökből, Jegorovból. Sőt még a nőies illata is azt közölte Angelinával: „Én megengedhetem magamnak, hogy ilyen édeskés parfümöt használjak. Ugyan, ki akadályozhatná meg? Ugyan, ki merné egy pillantással is jelezni, hogy nem tetszik neki az illatom? Én bármit megtehetek.” Ha más nem is, ez az egy dolog még mindig egészen lázba hozta Angelinát. Ezt akarta érezni állandóan, ezért mondott le Crastonról. Ezért jött vissza ide! Mert belehalt volna, ha ebből többé nem részesülhet! Márpedig itt és most nagyon közel állt hozzá, hogy elveszítse, ura ugyanis olyat tett, amit azelőtt soha: elhúzta tőle a kezét, mintha ő, Angelina ott se lenne.

– Uram…! – ismételte ijedten, de a férfi ügyet sem vetett rá. A kandalló előtti kis asztalkán álló sakktábla fölé hajolt, és elgondolkozva nézte a bábukat. Angelina tudta, hogy nem Jegorovval játszik (bármibe le merte volna fogadni, hogy az az ostoba még a sakkfigurák nevét sem tudja), hanem szokása szerint önmaga ellen. Ahogyan azt is tudta, hogy Bider nem a játék miatt nézi őt levegőnek, hanem mert haragszik rá. Csak az a kérdés, hogy mennyire.

Bider lassan kinyújtotta a kezét, és lépett egyet a futóval. Most már olyan régóta nem szólalt meg, hogy Angelinában felvetődött a rémisztő gondolat: mi van, ha ez nem csak pár percig fog tartani? Ha a férfi soha többé nem áll szóba vele? Kinézte belőle, hiszen Bider bármire képes volt. Lehet, hogy ura szemében ő már nem is létezik! Ettől a gondolattól egyszerre úgy érezte, mintha valóban megsemmisült volna, mintha csak levegő lenne – súlytalan, élettelen, jellegtelen.

– Ne tedd ezt, kérlek! – mondta könyörgő tekintettel. – Ne fordulj el tőlem!

Bider egyszerre mozdulatlanná dermedt. Angelinát egy pillanatra remény fogta el, de aztán rájött, hogy nem ő váltotta ki belőle ezt a reakciót, hanem valami más: megkövülten nézett valamit. Angelina követte a pillantását, és ekkor iszonyatos rémület hasított belé! Bider keze véres lett, méghozzá tőle, amikor megcsókolta a gyűrűjét!

– Ne! – nyögte halálra váltan.

Mintha minden összeesküdött volna ellene, mintha még a saját teste, a saját vére is szembefordult volna vele.

– Én… Nem… Nem akartam! – dadogta.

A férfi állkapcsa megfeszült, a szemében őrült tűz lobbant.

– Kérlek, ne… – Angelina szeme megtelt könnyel. – Nem akartam!

Bider hirtelen megmozdult. Angelina összerezzent, de csak az ezüstszelencéje felé nyúlt egy fertőtlenítő kendőért. Aki egy kicsit is ismerte őt (hát még Angelina!), tudta róla, mennyire nem szenvedheti a piszkot, a mocskot, a vért. A színes bőrűeket (vagy ahogyan ő nevezte őket, a koszosokat) is emiatt gyűlölte annyira. Mert tisztátalan fajnak tartotta őket. Ő természetesen mindig ügyelt rá, hogy a bőre makulátlan maradjon (egy nap legalább tízszer fertőtlenítette a kezét). Most is ezt tette. Kihúzott a szelencéből egy kendőt, és kétségbeesetten próbálta ledörzsölni vele a kezéről a vért. A házában sosem viselt kesztyűt, itt nem kellett attól tartania, hogy bepiszkolódik – a villa mindig csillogott a tisztaságtól, az ötvösremekekre egy szem por, a kelmékre, kárpitokra egy hajszál sem kerülhetett. Most mégis megtörtént, aminek sosem lett volna szabad megtörténnie: beszennyeződött!

Angelina a karfára hajtotta a fejét, úgy zokogott tovább:

– Bocsáss meg! Kérlek, bocsáss meg nekem!

– A kesztyűmet, Jegorov! – csattant fel Bider élesen.

Angelina rémülten kapta fel a fejét. Nagyon jól tudta, mit jelent ez: a férfi akkor húzott kesztyűt, amikor ölni készült. Mindig a jobb kezét használta. Oly könnyedén – bár lassan, borzasztóan lassan – fojtotta meg vele az áldozatait, akár egy kígyó. Ezért is (Angelina legalábbis így tudta) nevezte el a Szervezetet Anakondának.

Jegorov urához sietett, odaadta neki a kesztyűket, majd elvette tőle a véres kendőt. Egy pillanattal később a tapadós bőrkesztyűk Bider kezére csusszantak.

– Ne! Kérlek! Kérlek, bocsáss meg! – könyörgött rázkódó testtel Angelina, és újból lehajtotta a fejét. Ezzel persze védte is magát, hiszen így Bider nem tudta megragadni a nyakát.

Érezte, hogy ura a fejére teszi kesztyűs kezét és simogatni kezdi a haját.

– Csss… – suttogta Bider. – Jól van… Ne sírj… – majd finoman Angelina állára tette a kezét, és megemelte.

Angelina tekintete találkozott a férfiéval. Bider szomorúnak látszott, aranyszínű szeme tele volt együttérzéssel, a szája keserű mosolyra húzódott; megjátszott volt az egész, Angelina tudta jól. Bider imádott színészkedni.

– Soha többé nem fordul elő! – ígérte Angelina elhaló hangon.

– Bár ilyen egyszerű lenne! – Bider Angelina vállára tette a kezét, majd bizalmasan közelebb hajolt hozzá. – De tudod, bizonyos esetekben nem lehet csak úgy továbblépni. Vegyük például ezt a szőnyeget, Angelina! – A fehér perzsaszőnyegre mutatott, amelyre még most is megállás nélkül csöpögött Angelina kezéről a vér. A nő, aki ezt csak most vette észre, kétségbeesett sikoltással kapta az oldalához a karját, mintha ezzel megváltoztathatna bármit is.

– Szép szőnyeg volt – folytatta Bider keserűen –, a legszebb, amit valaha láttam. De elég néhány csepp vér, és vége, nincs többé… már nem olyan, mint volt, és már soha nem is lesz olyan. Mert még ha sikerülne is kitisztíttatni, az én szememben akkor is mocskos maradna… Érted, ugye? Mert én mindig ezt a véres szőnyeget látnám magam előtt. Úgyhogy bármilyen közel állt is a szívemhez, sajnos kénytelen leszek megválni tőle… – Szünetet tartott. – Tudod, mit jelent ez, Angelina? – kérdezte fájdalmas tekintettel. – A szívem szakadna meg, ha te is úgy végeznéd, mint a perzsaszőnyegem… Ezt te sem akarod, ugye?

Angelina rémülten rázta a fejét.

– Nem, hát persze hogy nem. – Bider arcán gúnyos mosoly jelent meg. – Hisz mindent megtettél, hogy ne végezd így! A szánalmas színészkedésed, az álkönnyeid, a vágás a karodon… mindez csak arra szolgált, hogy lássam, milyen hatalmas áldozatot hoztál az ügyünkért, nem igaz?

– Nem! Dehogy! – tiltakozott remegő hangon Angelina. A tudattól, hogy Bider átlát rajta, mintha lecsupaszította volna, gyengébbnek, védtelenebbnek érezte magát, mint valaha. Mert való igaz: bekötözhette volna a sebét, ha akarja, ő azonban szándékosan így hagyta, hogy még nagyobb együttérzést ébresszen urában. A könnyei pedig, ahogy Bider is mondta, nagyrészt csak álkönnyek voltak.

– Azt hitted, nem jövök rá? – A férfi tekintete megkeményedett. – Azt hitted, manipulálhatsz engem?

– Félreértetted, uram, én…

A férfi keze olyan gyorsan mozdult, akár a kígyó. Mire Angelina észbe kapott, már kesztyűs ujjak tapadtak a torkára. Fulladozott. Két kézzel próbálta lehámozni magáról Bider ujjait, de azok bilincsként zárultak rá, és egyre erősebben szorították; azt hitte, összeroppantják. Érezte, ahogy a fejébe szökik a vér. Bider sokszor fojtogatta annak idején is, amikor magáévá tette, de sosem ennyire erősen. Egyértelmű volt: most végezni akar vele.

– Ne hazudj nekem! – sziszegte; arca egészen eltorzult a haragtól.

Angelina tiltakozni, könyörögni, rimánkodni akart, de nem jött ki hang a torkán. Csak a tekintetével tudott esdekelni, de az urát ez nem érdekelte. Azzal a kérlelhetetlen, féktelen erővel nyomta össze a torkát, amivel az éhes anakonda öli meg az áldozatát. A kígyóhoz hasonlóan Bidert is az éhség hajtotta, csak éppen ő magára a gyilkolásra éhezett. Angelina körül minden elhomályosult. Érezte, ahogy kiszáll belőle összes maradék ereje. Mintha süllyedt volna… tudta, eljött a vég.

De a kéz hirtelen elengedte, s ő a padlóra rogyott. Köhögött, hörgött, fuldoklott. Úgy itta a levegőt, mint szomjazó a vizet. Szeme előtt körös-körül fekete foltok cikáztak, s közben megállíthatatlanul hullottak a könnyei. De már semmi megjátszott nem volt a sírásában: keservesen, rázkódva zokogott, akár egy kislány. A könnyek eláztatták az arcát, szájában érezte sós ízüket.

– Kedvesem, kedvesem! – szólt a férfi aggódva. – Miért sírsz?

Angelina, ha akart volna, se tudott volna válaszolni: a kétségbeesés rohama teljesen letaglózta.

– Megijedtél? – kérdezte Bider nyájasan. – Azt hitted, képes lennék megfojtani téged? Hisz tudod, hogy szeretlek. Jobban szeretlek, mint bármit ezen a világon. – Rövid szünetet tartott, majd így szólt: – Mondd csak, tiszta vagy még?

A nő nem válaszolt; mintha egy gépezet hajtotta volna, zokogott tovább a szőnyegen, kezébe temetve arcát.

– Nézz rám! – hallatszott Bider jeges hangja.

Angelina nagy nehezen ráemelte kisírt szemét. Látása időközben kitisztult.

– Még mindig az enyém vagy? – kérdezte fenyegetően Bider.

Angelina előtt megjelent Craston arca. Aztán eltűnt, és ismét szembetalálta magát Biderrel. Bólintott.

– Helyes… nagyon helyes… Akkor fejezd be a nyavalygást, és beszélgessünk egy kicsit.

Angelina azonban nem tudta és nem is akarta abbahagyni a sírást; jólesett neki. Megtisztította mindattól, ami idáig nyomta a lelkét: a stressztől, amit a Gregoryval való küzdelem és a kastélyból való menekülés során élt át, a Craston elvesztése által okozott fájdalomtól és persze a félelemtől, hogy Bider meg fogja ölni – mindez valójában sokkal jobban kínozta, mint az égő, szúró sebhely a karján.

– Azt mondtam, fejezd be!

Bider üvöltésétől még Jegorov is összerezzent, Angelina pedig azonnal elhallgatott, és némán sírt tovább.

– És most – bólintott dühösen Bider – meséld el nekünk, hogy miért nem teljesítetted a feladatodat.

Angelina nagy levegőt vett; akadozott a lélegzete.

– Nem az én hibám volt… – mondta remegő hangon. – Esküszöm… Nem rajtam múlt… Sikerült behatolnom Curamoto szobájába, de a Skyram kulcsa már nem volt ott. A kölykök megelőztek…

– A kölykök? – kérdezte hitetlenkedve Bider. – Hogyan jutottak be Curamoto szobájába?

Angelinának fogalma sem volt. Még neki is borzasztóan nehéz volt megszereznie a férfi ujjlenyomatait, pedig ő könnyen Curamoto közelébe férkőzhetett. A kölykök nem hatolhattak be oda azokkal!

– Nem tudom! – rázta a fejét. – Tényleg! Sejtelmem sincs!

– És mit tettél ezután? – villantotta rá szigorú tekintetét a férfi.

– Követtem őket az Angyalok termébe… Azért mentek oda, mert rájöttek, hogy a helyiség alatti alagúton át kijuthatnak a kastélyból…

– És sikerült nekik?

Angelina bólintott. Bider elgondolkozott egy kicsit, aztán ismét Angelinára szegezte a tekintetét.

– Folytasd!

– Végezhettem volna velük, de akkor megjelent Gregory.

Jegorov felkapta a fejét a név hallatán. Nagyon jól tudta, kicsoda Gregory. Tőle kapta sok-sok évvel ezelőtt azt a mély vágást a nyakán, ami hajszál híján végzett vele, s amit most jobb kezével óvatosan simogatni kezdett…

– Ő vágta meg a karodat – pillantott Angelina vérző sebére Bider. – Remélem, viszonoztad neki a szívességet.

– Ó, ez semmi ahhoz képest, amit kapott! – nyerte vissza magabiztosságát Angelina, s a szája diadalmas mosolyra húzódott. – Ő egy karnál sokkal többet veszített!

Jegorov félig döbbenten, félig gyanakodva meredt rá, Bider kíváncsian fürkészte. Angelina azonban nem siette el a folytatást; tudta, hogy ez az ő nagy pillanata, ami mindent a javára fordít. Amikor megszólalt, lassan beszélt, és minden egyes szót nagy élvezettel ejtett ki:

– Biztosíthatlak, uram, Gregory többé semmiféle gondot sem okoz neked.

– Megölted Gregoryt? – mordult fel Jegorov.

A válasz Angelina önelégült arcára volt írva.

– Ezek szerint már nem lesz módod bosszút állni rajta, Jegorov – fordult a hatalmas emberhez Bider, kaján mosollyal az arcán. – Angelina megelőzött.

Az orosz nem válaszolt; hitetlenkedve bámulta a nőt.

– És mi történt ezután? – érdeklődött Bider; láthatóan feldobta Gregory halálának híre. Angelina szeme felcsillant, érezte, hogy újra van remény. De ismerte annyira Bidert, hogy tudja, a férfi bármelyik pillanatban meggondolhatja magát, ezért a lehető legkomolyabb hangon közölte vele:

– Mialatt Gregoryval harcoltam, a gyerekek megszerezték a Skyramet.

– Valóban? – Bider elgondolkozva meredt a tűzre. – Bejutottak Curamoto szobájába, megszöktek a kastélyból, ráadásul a Skyramet is sikerült megszerezniük… Figyelemre méltó eredmények ezek néhány tizenéves kölyöktől… Úgy tűnik, rosszul ítéltem meg őket… Abban a hitben voltam, hogy Curamoto túlbecsüli a képességeiket… Ezek szerint tévedtem. De talán még helyrehozhatjuk ezt a hibát… Sőt – a szemében fény lobbant, arcára izgatott kifejezés ült ki –, talán még a hasznunkra is fordíthatjuk… Miért is ne? Miért ne kaphatná meg Curamoto, amire vágyik? – Gyűrűje oda-odakoccant, amint ujjai dobolni kezdtek az aranyozott szék karfáján. Angelina és Jegorov várakozva figyelte töprengését.

A doboló ujjak egyszerre megálltak, és Bider rájuk emelte tekintetét.

– Van egy tervem – mondta, és szája gonosz mosolyra húzódott. – Hihetetlenül egyszerű, és mégis… zseniális.

– Mit tegyek, uram? – kérdezte azonnal Angelina. – Mondj bármit, én megteszem! Kérlek, hadd hozzam helyre a hibámat!

Bider láthatóan élvezte a nő könyörgését.

– Mit gondolsz Jegorov, megadjam Angelinának, amit kér? Kapjon újabb feladatot, hátha azt is elrontja? – gúnyolódott.

– Nem rontom el, uram! – fogadkozott a nő. – Nem ejtek több hibát, ígérem!

– Őszintén bízom benne – bólintott Bider –, a te érdekedben. Most jól figyelj, elmondom, mit fogsz tenni.

1. fejezet

SEBEK

Az ég tiszta volt Párizs felett, a Luxembourg könyvtár boltíves épülete fehéren izzott, a sarki kávézó üvegfalai és a kirakatok csillogtak a napfényben. Az utcán sorra bukkantak fel azok a férfiak, nők és gyerekek, akiket Gerard már arcról ismert, mert hetek óta minden reggel őket figyelte harmadik emeleti cellája ablakából – akárcsak most.

Ezeknek az embereknek van élete – gondolta. – Ők kimehetnek az utcára, ők szabadok! Csak ő van bezárva ide egész nyárra. De miért?! Miért?! Miért?! Minden „miért”-tel egy időben az ablaküveghez ütötte a fejét. A harmadik koppanás jóval hangosabb lett, mint várta, és ettől észhez tért. Erejét vesztve nyomta neki forró homlokát a hideg üvegnek, és figyelte, ahogy fáradt sóhaja homályos folttá olvad az ablakon, majd lassan eltűnik. Biztathatta volna magát azzal, hogy az idő milyen gyorsan telik – hogy oly sebesen múlnak el a másodpercek, ahogy ezek a foltok semmivé lesznek. De sajnos tudta, hogy több millió légvétel, több millió folt kellene még ahhoz, hogy végre kiszabaduljon innét.

Ekkor eszébe jutott, amit Curamoto mondott neki a tó partján, a szökés éjjelén: „Ezen a földön nincs szabadság. Mindenhol keretek közé vagyunk szorítva. A keretek közül kell választanunk! Ki kell választanunk azt, amelyik a legjobb számunkra! Válaszd a miénket, Gerard! Maradj itt, közöttünk! Ide tartozol!”

A május elejei hazaérkezése óta eltelt nagyjából egy hónap alatt (erre az időre már nem járt be az iskolába) sokszor megfordult a fejében, hogy a férfinak talán mégis igaza volt. Hogy talán ott kellett volna maradnia a palotában, ott lett volna értelme az életének…

„Nálunk voltatok valakik – visszhangoztak a fejében a férfi szavai. – Ti voltatok a kiválasztottak, a Páratlanok.”

A kiválasztottak, a Páratlanok, ismételte elgondolkozva. Milyen hangzatos szavak. Azt sugallják: fontosak vagytok nekünk, bízunk bennetek, ti vagytok az utolsó esélyünk… Ehhez képest mutatták valaha bármi jelét is annak, hogy valóban értékesnek tartanak minket? Talán beavattak bármibe is? Talán figyelembe vették valaha is, hogy mi mit akarunk? Talán úgy bántak velünk, mintha emberek lennénk? Dehogy! Elraboltak és kiraktak minket egy erdő szélén meghalni! Nem is beszélve Crastonról!

Érezte, ahogy felszökik a pulzusa, az izmai megfeszültek a haragtól.

Az a rohadt féreg… amit ő tett, az megbocsáthatatlan!

Hiába próbálta elfojtani, a kínzó emlék újra meg újra a felszínre tört gondolatai mélyéről, s ilyenkor, a lakásra telepedő csöndben megint hallani vélte a lovag közeledő lépteit, a szíj suhanását a levegőben, a csattanást, és újra érezte, ahogy szétfut hátában az égető, maró kín.

Kiválasztottak, Páratlanok? Legszívesebben bezúzta volna öklével az ablakot. Micsoda hazugság! Sosem voltunk többek a szemükben, mint eszközök, amiket a saját céljaikra használhatnak. Nem! Nem megyek vissza oda soha többé! Inkább rohadok itt életem végéig! Illetve, kapott észbe, csak szeptember elsejéig kell kibírnom valahogy! De az még több mint három hónap – egy örökkévalóság! Nem ezért jöttem vissza! Nem azért küzdöttem annyit, hogy itt bujkáljak! Hogy ki se tehessem a lábam a házból! Hogy úgy éljek, mintha halott lennék! Ha tudtam volna, hogy ez lesz… Pedig milyen boldog voltam egy hónappal ezelőtt, amikor megérkeztem ide…

Visszagondolt a szökés éjjelére, arra, ahogy zuhant az aranyszálakból szőtt Párizs fölött… az édes fájdalomra, amikor földet ért… amikor kitárult előtte az ajtó… és ahogy a szülei ölelésében megszabadult minden felelősségtől, ami addig a vállát nyomta. Akkor tudatosult benne először, hogy már nincs veszélyben, hogy már nem csak magára számíthat, hogy már nem kell kockázatos döntéseket hoznia, sőt, már egyáltalán nem kell döntéseket hoznia, mert ott vannak a szülei, hogy megtegyék helyette. Akkor szabadnak érezte magát, igazán szabadnak… Még a karját sem kellett mozdítania, Charles és Geneviève, akiket ilyen boldognak azelőtt soha életében nem látott, már elé is pakoltak mindenféle ételt. Aztán persze jöttek a kérdések, amikre Gerard a hazatérés zűrzavarában egyáltalán nem tudott felkészülni: „Hol voltál? Mi történt veled?” Akkor egy másodpercre megfordult a fejében, hogy kitaláljon valami hihető történetet, végül azonban az igazságnál maradt. Alighanem hiba volt; a szülei rettenetesen megrémültek, haladéktalanul el akartak költözni valahová messzire. Gerard azonban kijelentette, hogy nem megy sehová. Esze ágában sem volt elmenni Párizsból, ahova Helen jó eséllyel hamarosan visszatér – akkor ezt teljesen lehetségesnek látta, lelkes volt, hiszen a legképtelenebb tervei is valóra váltak, a szökés és a hazatérés is. Hogy mi van, ha téved… ha a lány sosem jön vissza… ha feleslegesen teszi kockára a saját és családja életét… abba akkor bele sem gondolt. Az anyja egy idő után szerencsére az oldalára állt: győzködni kezdte Charles-t, hogy maradjanak és fogadjanak testőröket a tanítás idejére. Sokáig úgy tűnt, minden szava hiábavaló, végül azonban Charles beleegyezett azzal a feltétellel, hogy Gerard nem hagyja el a házat iskolakezdésig…

Ő pedig szó nélkül belement.

– Hogy lehettem ilyen hülye? – törte meg a szobára telepedő csöndet. Mostanában sokszor kapta magát azon, hogy hangosan gondolkodik. Attól félt, kezd megőrülni.

Ideje csinálni valamit. Így is túl soká állt az ablakban, ahol nem is szabadott volna tartózkodnia, hiszen ő most nincs itt! Ő nem jött haza Oroszországból! Ő valahol egész máshol van, messze innen! – ezt a látszatot kellett volna keltenie rejtőzködésével.

Mintha nem lenne egyértelmű, hogy itt vagyok! – gondolta dühösen. Elengedte a függönyt, otthagyta az ablakot. Fogta a táskáját, benne a farkastőrrel meg a dobócsillagokkal, és megindult a nappali felé. Azt szerencsére nem tiltották meg, hogy felmenjen a padlásra. Ez segített megőriznie a maradék eszét. Ott, a gerendák és limlomok közti félhomályban le tudta vezetni a dühét bokszzsákján, amit a tizennegyedik születésnapjára kapott; húzódzkodott, fekvőtámaszozott, dobócsillaggal célba dobott, jógázott, valamint a Curamoto vívásóráin betanult mozdulatsort is gyakorolhatta.

Most is ezt tette. Az edzés nagyjából két órán át tartott. Aztán visszatért a szobájába, és a közelgő osztályozóvizsgájára készült, amit az előző tanév anyagából kénytelen majd tenni, hogy ne kelljen újrajárnia a hetedik osztályt, és ami ennél is fontosabb: ha Helen visszajön, ismét osztálytársak lehessenek. Erősen hitt benne, hogy ez három hónap múlva, szeptember elsején bekövetkezik. Ezért, és mert jobb volt tanulni, mint arra várni, hogy történjen valami, nagy elánnal vetette magát a tanulásba. Bár tulajdonképpen nem is kellett annyira strapálnia magát. Ahhoz az óriási mennyiségű tanulnivalóhoz képest, amivel a nindzsák elárasztották, a hetedikes tananyag gyerekjátéknak tűnt.

A tanulást követően elfogyasztotta magányos ebédjét, melynek némaságát csak az evőeszközcsörgés, az óra kattogása, illetve a távolból ideszűrődő légkalapács hangja törte meg. Aztán leült a laptopja elé, hogy elolvassa a nap híreit. Szeme rögtön megakadt egy feliraton: „Hogyan töltik a nyarat a világ legokosabb gyerekei?” A cím alatti fotón egy fiú és egy lány jött ki a vízből fürdőruhában, napszemüvegben, kézen fogva. Gerard csak nemrég tudta meg, kik ők egy A világ legokosabb gyerekei összejöttek! című cikkből, amire halálos unalmában rákattintott. Az álompár (a cikk így hívta őket) Los Angelesben, a Dolby Színházban, a Teszt hibátlan teljesítéséért járó oklevél átvételekor ismerkedett meg, és kicsivel később járni kezdtek. Volt rajtuk kívül két másik nyertes is, szintén egy fiú és egy lány, de azok nem szerettek egymásba, így róluk nem írtak annyit az újságok. De amikor Gerard rákeresett a Los Angeles-i díjátadóra, mindegyikükről talált egy csomó cikket, videót, képet, amikből mindent megtudott: hogy a nyertesek milyen hatalmas vagyonra tettek szert, hogy milyen volt az eddigi életük, hogy milyen a világ legokosabb gyerekeinek lenni (természetesen nagyszerű) és hogy mik a további terveik. A sok-sok kép és videó megnézése, interjú elolvasása után Gerard azon kapta magát, hogy felnéz ezekre a diákokra. Úgy kellett emlékeztetnie magát, hogy ez a négy gyerek nem ért el semmit. Hiszen ő az, aki hibátlan tesztet írt, meg Hans, Bruce, Gianluca és a többiek! Ezek négyen pedig csak azért lettek sztárok, mert kellett néhány csali, amire a világ ráharaphat.

Neki és Helennek kellene ott strandolnia, bárhol is van az a hely, nem ennek az „álompárnak” – gondolta Gerard a képet szemlélve. Ehelyett itt döglik, a szobájában… De persze ennek a kettőnek se lehet könnyű az élete. Vajon mi a rosszabb? Állandóan nyilvánosság előtt lenni vagy egyedül, bezárva egy lyukban? – tűnődött. Egyértelmű: az utóbbi.

Nem kattintott rá a cikkre, inkább lecsukta a laptopot, és céltalan bolyongásba kezdett az üres lakásban. Porosodó családi képeket nézegetett, fotóalbumokat lapozgatott, aztán betévedt Blaise szobájába, és bátyja régi holmijait, könyveit, játékait, Lyon-posztereit tanulmányozta.

Blaise persze oda mehetett, ahova csak akart. Most is épp a Riviérán nyaralt egy barátjánál. Gerard nem tudta visszafojtani haragját és csalódottságát, ha eszébe jutott, hogy bátyja milyen könnyedén és gyorsan hagyta őt magára, noha tudta, nem várhatja el Blaise-től, hogy itt senyvedjen vele. Ezt csak tőle várják el. De miért?! Miért?! Miért?!

Dühében nagyot rúgott Blaise szekrényébe, aminek az lett az eredménye, hogy a következő perceket fél lábon egyensúlyozva, sajgó nagylábujja masszírozásával és dühödt szitkozódással töltötte, a nap hátralévő részében pedig sántítva közlekedett.

Este a szüleivel vacsorázott. Az apja épp arról tartott lelkes beszámolót, hogyan műtött ki egy kulcsot egy kisgyerek tüdejéből (imádott étkezéseknél a műtéteiről, szörnyű betegségekről, új gyógymódokról beszélni), amikor az anyja rémülten felkiáltott:

– Mit csinálsz? Tedd le azt a kést!

Gerard kezében megállt a nagy húsvágó kés – amikor az anyja nem terített meg, és nem volt elmosott fűrészes élű kés a szárítóban, mindig ezt használta kiflivágásra.

– Még megvágod a kezedet! – szólt rá riadt tekintettel Geneviève. – Tessék, itt az enyém!

Gerard döbbenten meredt a felé nyújtott fűrészkésre. Elvágja a kezét? Ő, aki a nindzsáknál hónapokon át tanulta a kard, a kések és a dobócsillagok használatát? Úgy viselkednek vele, mintha kisgyerek lenne! Egyre nőtt benne a harag. Fogalmuk sincs róla, hogy min ment keresztül! Hogy mit érzett, amikor először ölt állatot! Hogy hogyan vívott élet-halál harcot a fekete farkassal! Hogy mennyire félt, amikor a medve bömbölését hallotta! Hogy hogyan kaszálta el a fenevad a mancsával! Hogy milyen volt két falka összecsapásának a kellős közepén lenni! Tűrni Craston ostorcsapásait! Hogy mit érzett, amikor oroszlánok vették körül őket! Vagy amikor beesett a tengerbe, a cápák közé! Márpedig őt mindez megváltoztatta, az egész személyisége átalakult, ő már nem az a gyerek, aki volt! De a szülei ezt képtelenek felfogni!

Az állkapcsa megfeszült, a tekintete elsötétült. Letette a konyhakést, és felállt.

– Köszönöm a vacsorát – mondta dühösen, és kiment a konyhából.

– Gerard! Gerard! – kiáltott utána az anyja, de ő nem törődött vele, öles léptekkel sietett szobája felé.

– Hagyd! – hallotta az apja hangját. – Nem érdemes.

Dühtől fortyogva csapta be szobája ajtaját, és leült az ágyára. A szülei úgy tesznek, mintha ismernék, pedig semmit sem tudnak róla, a barátai pedig, akik mindent tudnak róla, úgy tesznek, mintha nem ismernék. Egyikük sem kereste (pedig mindegyikükkel számot cserélt a repülőn): sem Gianluca, sem Bruce, sőt, még Hans sem! Egy szót sem beszéltek azóta, hogy búcsút vettek egymástól. Bezzeg ő, Gerard számtalanszor próbálta elérni az olasz és a német fiút, de egyikük sem vette fel a telefont. Persze lehet, hogy megváltak a régi készüléküktől. Logikus lett volna, ha így tesznek, hiszen azokat a telefonokat a nindzsák, sőt Angelinának köszönhetően valószínűleg az Anakonda is le tudta volna nyomozni. De akkor miért nem vettek maguknak új telefont? – vetődött fel a kérdés most már sokadszorra Gerard-ban. Vagy ha vettek, miért nem keresték őt egyszer sem? Gianluca még hagyján, de Hans… Lehet, hogy a fiú elfelejtette a számát vagy egyszerűen csak fél felhívni? Pedig ha felhívná, Gerard elmondhatná neki, hogy a telefonját (amit Curamotótól kapott) nem lehet lenyomozni – vagyis ha Hans beszél vele, ő is biztonságban van. Ezt nemrég tudta meg egy Curamotótól kapott SMS-ből. Persze megvolt rá az oka, hogy ne bízzon a férfiban, de ebben az esetben hitt neki. Ugyanis ha hazudott volna, az azt jelenti, hogy az Anakonda is be tudja mérni a készülékét. Curamoto pedig nem tette volna kockára az ő életét, ebben biztos volt.

Szóval Hans azért nem keresi, mert fél? Most tényleg ezt akarja bemagyarázni magának? Hiszen Hans imád kockáztatni, abban leli minden örömét, hogy sosem gondol bele semmibe, csak cselekszik! De akkor miért nem hívja? Lehet, hogy valami baja esett?

A bizonytalanság tovább fokozta bosszúságát. Tudni akarta, mi folyik itt, méghozzá most! Elővette a telefonját, kikereste Hans számát, és már hívta is. A készülék kitartóan hallgatott, aztán hirtelen éles sípszó hasított Gerard fülébe, majd egy érzéketlen női hang közölte vele németül, hogy a hívott szám nem elérhető. Gerard megszakította a hívást, és a tenyerébe temette az arcát. Mennyivel jobb lett volna, ha a barátaival marad és együtt húzzák ki valahogyan szeptember elsejéig! Ha lett volna ideje átgondolni ezt az egészet, mielőtt hazajön! De minden olyan gyorsan történt, az egyik pillanatban még Oroszországban voltak, a másikban már Párizs felett repültek. Ő pedig kiugrott a gépből, és mindent maga mögött hagyott. Hans, Gianluca, Bruce és a többiek – mind a múlté… Vajon látni fogja még őket valaha is? És mi lesz, ha Helen úgy dönt, hogy Amerikában marad? Ha kiderül, hogy a semmiért mondott le mindenről? Még három hónap, sóhajtott. Az kilencvenkét nap, vagyis – gyors fejszámolást végzett – kétezer-kétszáznyolc óra. Hogy a fenébe fogja kibírni?

Tíz óra körül levette a fehérarany gyűrűt a nyakából, egy ideig nézte a smaragdot a kígyó szemében, maga elé képzelve Helent, aztán a gyűrűt lerakta az íróasztalára, és lefeküdt aludni.

A hold valószerűtlenül hatalmasnak látszott, fehér volt és kerek, és olyan vakítóan izzott, hogy Gerard-nak megfájdult tőle a szeme, de hiába próbált, egyszerűen képtelen volt máshova nézni, nem bírt megmozdulni, még pislogni sem tudott. Az éjszaka csendjét hirtelen egy farkas nagyon közeli, zengő vonyítása törte meg.

Forsan! – riadt fel Gerard; a szíve hevesen lüktetett az örömtől, ahogy gyorsan kiült az ágya szélére.

Ő volt az, tisztán hallotta! De hogy lehetséges ez? A válasz nyilvánvaló volt: sehogy. Pedig annyira valóságosnak tűnt a hold, nem is beszélve a vonyításról! Nem, ez nem álom volt! – vitatkozott saját magával. – Most úgy tűnik, mintha az lett volna, pedig nem! Nem, nem és nem!

Kétségbeesetten próbált belekapaszkodni az imént átélt élménybe, elhinni, hogy valódi volt, de hiába, érezte, hogy az máris, mint a homok, folyik ki a kezei közül… Hiszen Párizsban van, a szobájában, itt ül az ágyán, és némán bámul bele a sötét semmibe. Nem hallhatta Forsan üvöltését, nem láthatta se a krátert, se a holdat – legfeljebb álmában.

Jaj, Forsan!

Megint érezte, ahogy a medvekarmok felhasítják az oldalát. Görcsbe rándult, visszaroskadt az ágyra, és magzatpózba kuporodott. Szinte levegőt sem kapott a fájdalomtól.

– Neeem! – nyögte. – Neeeem!

Aztán lassan enyhülni kezdett a kín, a görcs megszűnt, a tagjai fokról fokra ellazultak, a légzése elcsendesedett. Egy észrevétlen pillanatban az álom kiragadta őt a testéből, és elröpítette a gondtalan gondolatok elsuhanó, állandóan változó világába, ahol a fájdalma nem érhette utol.

2. fejezet

VENI SANCTE

Gerard kinyitotta a szemét. Szinte azonnal tudatosult benne, hogy milyen nap van ma: az a nap, amelyre olyan régóta várt. Szeptember elseje, az évnyitó napja, szabadulásának napja! Hihetetlennek tűnt, hogy a hazatérése óta eltelt négy hónap után (pontosabban: négy, nagyon-nagyon-nagyon hosszú hónap után) végre ez a pillanat is eljött! Végre véget ér a rabsága, végre kiszabadul innen! És végre, több mint egy év után, újra láthatja őt… – a gyomra görcsbe rándult az izgalomtól. – Ha ott lesz…

Még csak fél hét volt, Gerard azonban már képtelen lett volna visszaaludni. Gyorsan kiült az ágya szélére, és kikapcsolta a telefonján az ébresztőt (amit hétre állított be), majd felpattant, az ablakhoz sietett, és elhúzta a függönyt. Párizs hívogatóan terült el a repülők csíkozta, világosodó égbolt alatt. Tökéletes napnak ígérkezett ez a mai a vele való találkozáshoz. De persze az is egy ilyen vidám reggel volt, amikor elrabolták, jutott eszébe.

Zümmögő hang rántotta vissza a jelenbe. Egy pillanatra megrémült, azt hitte, egy dobócsillag repül felé, aztán rájött, hogy csak a telefonja rezeg; az a telefon, amit Curamoto adott neki a szökés éjjelén. Az utóbbi időben számos üzenete érkezett a nindzsák vezérétől. „Figyelnek téged!” – tájékoztatta az egyik, az Anakondára utalva. „Nem tudod megvédeni magad, még nem állsz készen!” – próbálta elbizonytalanítani egy másik. Ezután jött a: „Szükséged van ránk!”, majd a: „Gondolj a családodra!”. Gerard persze bármikor megválhatott volna a telefontól, de mindig arra gondolt, hogy egyszer még szüksége lehet rá, hogy egy titkosított vonalról el tudja érni Curamotót.

Hát sosem adja fel? – gondolta unottan. Odasétált, kezébe vette a telefont, és megnyitotta az üzenetet. Ez állt benne: „Idáig vigyáztunk rád, ezért nem támadott meg az Anakonda. Ha viszont kilépsz az utcára, már nem tudunk megvédeni! Odakint védtelen leszel! Még nem késő meggondolni magad! Hívj fel! Curamoto”

Kösz, inkább nem – dobta az ágyra a telefont Gerard, majd öltözködni kezdett. Iskolájában, a Saint Sulpice-ben az évnyitó mindig Veni Sanctéval, ünnepi szentmisével kezdődött, úgyhogy kénytelen volt felvenni az ünneplőjét. Időbe telt, mire sikerült sötét zoknit találnia, mert a szekrényében persze csak fehérek voltak. A nadrágja és az inge gyorsan meglett, az utóbbit viszont, miközben Helenen gondolkozott, sikerült félregombolnia.

– Gerard, kisfiam! Elkésel az évnyitóról! – hallatszott édesanyja kissé rekedtes hangja a nappali felől.

A fenébe! – gondolta, miközben a nyakkendőjével bajlódott.

– Gerard! Hallod, amit mondok?

Gyorsan felkapta az iskolatáskáját, és szobája ajtajához lépett. Már a kilincsen volt a keze, amikor eszébe jutott valami. Majdnem elfelejtette! Visszafordult, és a déjà vu érzésével eltelve lépett az íróasztalához, ahol Helen gyűrűje hevert.

Szorító érzés támadt a mellkasában. És ha mégsem lesz ott? Akkor minden hiába volt! Hiába jött haza, hiába várt négy hónapig, és még a szüleit is veszélybe sodorta… Nem! Ne gondolj erre! Ott lesz! Ott lesz, és kész! A nyakába akasztotta a gyűrűt, és elrejtette az ünneplője alá.

Az ételektől illatozó konyhában háromféle házi lekvár, meleg, ropogós bagett, gőzölgő tea, valamint tej és a kedvenc gabonapelyhe várta.

– Jó reggelt! – köszöntötte vidáman Geneviève. – Találd ki, mit készítek ebédre!

– Csak nem kagylót? – kérdezte reménykedve, ugyanis az volt a kedvence: a fehér borban párolt szaftos, fekete, főtt kagyló.

– De igen! – mosolygott rá édesanyja.

Gerard már túl volt a reggelin és két kinőtt ünneplőcipő felpróbálásán, épp a nyertes harmadik fűzőjét kötötte az előszobában, amikor hallotta, hogy nyílik a földszinten a lépcsőház ajtaja s két személy lép be rajta, majd indul meg fölfelé. Behunyta a szemét, és koncentrált. A hallása sokat fejlődött a farkasok varázslata óta: most már, ha akart, bármilyen apró neszre rá tudott fókuszálni, s akkor az felerősödött a fülében. Az egyik személy gyorsan szedte a lábát, cipője csikorgott, valahányszor a kőlépcsőhöz ért, a másik lomhábban, súlyosabban mozgott, s az egyik lába alig észrevehetően lemaradt a másiktól – vagyis sántított.

– Itt vannak… – kiáltotta Gerard, mire Geneviève azonnal ott termett a konyha ajtajában.

– …a testőrök – tette hozzá, édesanyja rémült tekintetét látva.

– Jaj, Gerard! Azt hittem, már… – elharapta a mondat végét, odasietett hozzá, és remegő hüvelykujjával egy gyors keresztet rajzolt a homlokára. – A Jóisten segítsen meg! Ne félj! Minden rendben lesz!

– Tudom – bólintott Gerard színlelt magabiztossággal.

Gerard látta az anyján, hogy még szeretne mondani valamit, ám ekkor megszólalt a csengő, és Geneviève-nek oda kellett sietnie, hogy kinyissa az ajtót. Odakint egy vékony, arab és egy megtermett, fehér fickó állt, mindketten öltönyt viseltek, hónaljuk alatt pisztoly feszült, bőrtokban. Ők kísérték el Gerard-t az osztályozóvizsgájára is, ami a tanárai legnagyobb meglepetésére remekül sikerült.

– Jó reggelt, Madame Montes! – köszönt az arab udvariasan (kettejük közül ő volt a beszédesebb), majd Gerard-hoz fordult. – Indulhatunk?

Gerard bólintott, és az anyjára nézett. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy most is úgy köszön el, mint azon a napon, amikor elrabolták: „Még visszatérek!”, de végül inkább azt mondta:

– Majd jövök! – és kilépett az ajtón.

Miközben a kapu felé lépdelt a két testőrrel a nyomában, megint eszébe jutott az a reggel, amikor a nindzsák elfogták: a szorító karok és a nyakába hasító, tűszúrásszerű fájdalom. Persze nem tűnt valószínűnek, hogy most is ez várna rá. Az SMS-ekből legalábbis úgy tűnt, hogy Curamoto már nem akarja rákényszeríteni semmire. Ugyanakkor Gerard azt is elképzelhetőnek tartotta, hogy a nindzsák vezére pont azért küldi neki az üzeneteket, hogy ezt elhitesse vele. De Gerard nem aggódott emiatt, nem félt Curamotótól; tudta, hogy a férfinak élve van szüksége rá. Az Anakondáról viszont ezt nem lehetett elmondani.

„Őket nem érdekli, hogy ti csak békét akartok – csendült a fülében Curamoto hangja. – Ők meg akarnak szabadulni mindenkitől, aki veszélyt jelenthet rájuk. Akárhová is menekültök előlük, a nyomotokban lesznek. Vadászni fognak rátok.”

Gerard-t nyugtalanság fogta el. Lehet, hogy egy mesterlövész csak arra vár, hogy kilépjen az utcára és golyót ereszthessen belé?

Ha így van… A kapu ijesztő gyorsasággal közeledett… Ezek az utolsó másodpercei ezen a világon. A léptei egyszerre bizonytalanná váltak, úgy érezte, mintha kívülről figyelné magát. Lehet, hogy itt ér véget minden? Lehet, hogy sosem fogja újra látni Helent?

– Minden oké? – fordult hozzá az arab barátságosan.

Gerard bólintott, bár semmi sem volt oké. A kapuhoz érve a testőrei váratlanul megálltak. Gerard nem értette, hogy miért, aztán eszébe jutott, hogy a nagydarab fickónak előbb még egyeztetnie kell a sofőrrel – legutóbb is így történt, amikor az osztályozóvizsgára mentek.

– Sandra, jöhetünk? – emelte szájához az adó-vevőt a férfi. Sandra a sofőr volt, egy hiperaktív, szőke nő, aki állandóan csacsogott, és közben oly sebesen és könnyedén vette a kanyarokat, mint egy Forma–1-es pilóta.

– Gyertek! – hallatszott a nő vidám hangja.

– Akkor rajta! – szólt elszántan az arab, majd, mielőtt még Gerard arra kérhette volna, hogy várjon, lenyomta a kilincset és kitárta az ajtót. A nagydarab fickó lépett ki először. Sántasága miatt ügetésszerű mozgással tette meg a kapu és a rájuk várakozó, sötétített üvegű furgon közti távolságot. Gerard lehajtott fejjel futott utána. Várta a lövést, de az nem érkezett, a testőr pedig már ki is nyitotta előtte a furgon ajtaját. Megkönnyebbülten csusszant be a középső ülésre, és mire a két férfi beült mellé, Sandra már rá is taposott a gázra. Miközben suhantak, teljesen megnyugodott. Ez a gyors és könnyed száguldás mindig örömmel töltötte el. Szinte úgy érezte tőle, mintha repülne. Letekerte az ablakot – ezen a szép napon mindent érezni akart. A szél kellemesen fújt az arcába, meggyengítve a melengető napfény erejét. Hol a fehérre festett házak fekete, kovácsoltvas teraszait nézte, hol az üzleteket, hol a kávéházak előtti asztaloknál ücsörgő embereket. A levegőben előbb a helyi pékség édes illata, aztán a virágüzlet dús illaterdeje, majd a sajtbolt erős szaga csapta meg. A járdán sétáló emberek mind nagyon ízlésesen öltöztek: látszott rajtuk, hogy fontos számukra a divat, hogy nincsenek híján a pénznek és hogy teljesen jól érzik magukat a bőrükben. Ahogyan Gerard is jól érezte magát, most még. Mert tudta, hamarosan rettentően izgulni fog. Hiszen lehet, hogy a templomban ott várja őt Helen.

Ahogy Gerard a Saint Sulpice-templom kapuja felé lépdelt a testőrei előtt, a mellkasára nehezedő nyomás egyre nőtt, a torka kiszáradt, s a szívverése úgy felgyorsult, hogy minden egyes dobbanás fájdalommal járt. Szinte jobban félt, mint amikor azt hitte, le fogják lőni. Nem tudta, mit higgyen. Az egyik másodpercben még meg volt győződve róla, hogy ostobaság reménykedni, Helen úgysincs odabent, a másikban viszont már azt mondta magának: De igen, ott van, ott kell lennie! És ez így váltakozott másodpercről másodpercre.

Az utolsó diákokat épp ekkor nyelte el a Saint Sulpice, vagyis a megbeszélt gyülekezést a templom előtt lekéste, de a mise még nem kezdődött el. A kapu hűs árnyékába lépve erős dohszag és tömjén illata csapta meg. A padokat megtöltötték a fekete-fehérbe öltözött, nyüzsgő, forgolódó diákok; morajló hangjuk az egész épületet elárasztotta. A tanárok némelyike a pad szélén ült az osztályával, mások a padsorok mellett jártak-keltek, váltottak szót vagy szóltak rá egy-egy tanulóra. A szentélyben fehérbe öltözött ministránsok rendezkedtek, mögöttük a kórustagok már felsorakoztak.

– Itt várunk majd.

Gerard olyan feszült volt, hogy szinte fel sem fogta arab testőre szavait. Idegesen bólintott, aztán letérdelt, hogy keresztet vessen, de izgalmában kicsit gyorsabban, mint kellett volna. A térde hozzáütődött a hideg kőhöz, és olyan jeges, zsibbasztó fájdalom nyilallt bele, hogy kis híján felnyögött a fájdalomtól. Magában szitkozódva egyenesedett fel. Szívesen megdörzsölte volna sajgó lábát, de nem akart nevetségessé válni, és egyébként is, erre most nem volt idő. Meg kellett találnia az osztályát és mindenekelőtt őt… Gyorsan végigfuttatta tekintetét a padsorokon, és megakadt a szeme osztályfőnöke kirívó, hollófekete haján. Érdekes módon sosem fogta el gyűlölet a nő láttán, még azután sem, hogy intőt kaptak miatta Helennel. Régebben is csak akkor érzett iránta utálatot, amikor épp órák közben ordítozott vele, egyébként teljesen hidegen hagyta. Azonnal át is siklott rajta a tekintete, és Helent kezdte keresni, miközben gyors tempóban megindult az osztálya felé. Ideges volt: nem szeretett a figyelem középpontjába kerülni. Egyedül lépdelni a padsorok között, a fürkésző pillantások kereszttüzében olyan volt, mint két hadsereg között, a senki földjén vágni át. A szíve nagyot dobbant: az egyik lánynak egészen olyan, sötétbarna haja volt, mint Neki… Gyorsított a léptein. Ez Helen, nem lehet más!

De amikor megállt a pad mellett, egy csapásra szertefoszlott minden reménye. Nem ő volt. Nem is értette, hogy hihette, hogy ő az, hiszen Helen haja dúsabb és sötétebb árnyalatú is, mint ezé az Alice nevű lányé, aki csodálkozva nézett Gerard rámeredő szemébe. Hiába volt szép, ez a lány semmit sem jelentett számára, és tudta, nem is fog jelenteni soha. Kínzó, lüktető, feszítő űrt érzett a mellkasában. De most észnél kellett lennie, helyet kellett találnia magának. Nézte, hová ülhetne le: mindenhol szorosan tömörültek, csak Patrick társasága helyezkedett el szellősebben.

– Leülhetek? – fordult a szélen lévő fiúhoz.

– Itt nincs már hely – felelte a gyerek, rá sem pillantva. – Ülj máshova!

Patrick és társai jót röhögtek, Gerard azonban nem volt tréfás hangulatban.

– Csússz beljebb!

– Mondom, hogy itt nincs hely! – vigyorgott társaira a fiú.

– Mozdulj már!

– Mi a gond? – csendült fel az osztályfőnök éles hangja. Gerard azt hitte, sikerül észrevétlenül csatlakoznia osztályához, és nem derül ki, hogy késett. Valóra is vált volna a terve, ha nincs ez a tahó Lempereur, így azonban kénytelen volt a tanárnőhöz fordulni.

– Laudetur Jesus Christus! – köszönt neki előírás szerint.

Erre a tanárnak azt kellett volna válaszolnia: „In aeternum, amen!”. Ehelyett a nő összehúzta a szemöldökét, és fagyos hangon így szólt:

– Késtél!

Erre Gerard felelhette volna, hogy a mise még nem kezdődött el, de inkább nem mondott semmit.

– Mit álldogálsz ott? Ülj le!

Gerard szívesen kifejtette volna a nőnek, hogy miért nem tudott leülni idáig, de látta, hogy Lempereur időközben észrevétlenül beljebb csusszant, és már nem volt értelme magyarázkodni.

Amint leült a pad szélére, olyan erőteljes dohány- és fűszag csapta meg az orrát, hogy belekábult. Lempereur háta mögött lopva Patrickra meg a haverjaira pillantott, és azonnal tudta, hogy mind be vannak tépve. Kábaságuk, vörös szemük, üres tekintetük mindent nyilvánvalóvá tett, és magyarázattal szolgált az iménti röhögésükre is. Ez persze egyáltalán nem volt meglepő: Patrick és bandája gyakran füvezett a kötelező misék és néha órák előtt is, sőt előfordult, hogy órákon (a tanár orra előtt) is használtak különböző hallucinogéneket. Hatodikban, tizenkét évesen kezdték a drogozást a felsőbb évesek jótékony közreműködésével, az iskola melletti sikátorban, majd pillanatok alatt önállósították magukat. De Gerard teljesen biztos volt benne, hogy mialatt ő távol volt, ezek a fiúk nem vesztegették az időt, és a szárnyuk alá vették az alsóbb évfolyamokat is, mert azok úgy néztek fel rájuk, mintha istenek lennének.

Gerard-t mindez már nagyon régóta nem érdekelte: az erdőben töltött idő alatt az egészet kitörölte az agyából, csak Helent őrizte meg. Ő volt az egyetlen jó dolog számára ebben az egész, nyomorult iskolában. Miatta, az ő emlékébe kapaszkodva küzdött annyit, hogy hazajusson, hogy visszatérhessen ide, mert miatta megérte elviselni Patrickot és a többieket. Nélküle viszont semmi értelme nem volt az egésznek. Keserűség fogta el. Minden hiába volt, mi a fenéhez kezd most?

Hacsak nem arról van szó, hogy késik… – hirtelen visszatért belé a remény. – Lehetséges volna, hogy csak erről van szó? Lehet, hogy túl korán mondott le róla?

Hátrafordult, hogy körbekémleljen. A hallása mellett a szeme is sokat fejlődött az utóbbi időben. Minden arcot, még a legtávolabb lévőket is pontosan ki tudta venni. Helen nem volt közöttük. Csalódottan fordult előre, de akkor érezte, hogy valaki megböki a vállát. Mercedes volt az – elkerekedő szemmel nézett rá, akárcsak Alice és a többi lány.

– Gerard! Te meg hogy kerülsz ide? – kérdezte. – Azt hittük, eltűntél!

Gerard nem tudta, mit mondhatna erre, és nem is igen volt kedve beszélgetésbe elegyedni ezzel a lánnyal, aki régen annyi bosszúságot okozott neki.

– Hol voltál? Mért szöktél el? És minek jöttél vissza?

Gerard-t pont ugyanaz az unalom fogta el, mint amit akkor érzett, amikor a rendőrök kihallgatták hazatérése másnapján. Akkor sem volt semmi értelme annak, hogy feleljen a kérdésekre, hiszen tudta, hogy a zsaruk úgysem mennek a válaszaival semmire, mivel a leglényegesebb dolgot, hogy hol tartották fogságban, nem tudja megmondani nekik. Ráadásul valószínűnek tartotta, hogy Curamotónak vannak magasrangú emberei a rendőrségen, akik miatt ez a nyomozás eleve kudarcra van ítélve. De azért mindent elmondott nekik: részletesen beszélt a társairól, arról, hogyan jutottak el a kastélyba, valamint a kiképzésükről is. Most viszont esze ágában sem volt bő válaszokat adni.

– Nem szöktem el – sóhajtotta. – Elraboltak.

A lányok elképedve néztek rá. – Komolyan beszélsz?

Gerard bólintott.

– Kicsodák? És hová vittek? És hogyan szöktél meg onnan? – faggatta tovább Mercedes. A fiúnak szerencsére nem kellett válaszolnia, ugyanis hirtelen csönd lett a templomban. Mindenki felemelkedett, majd megszólalt az orgona; mély, erőteljes hangja bezengte a Saint Sulpice-t – a szentmise elkezdődött.

Gerard szinte semmit sem fogott fel a pap prédikációjából. Időnként próbált odafigyelni, de aztán megint eszébe jutott Helen, és hátrafordult, hogy ellenőrizze, nem érkezett-e meg. Minden ilyen alkalommal úgy érezte, mintha apró szakadás keletkezne benne. Aztán már nem nézett hátra olyan gyakran: túlságosan fájt a csalódás ahhoz, hogy ilyen sokszor élje át újra meg újra.

Egyszer csak arra lett figyelmes, hogy valami apró lény közelít a cipője felé. Egy poloska volt. Először el akarta taposni, de aztán meghallotta Patrick halk trágárkodását, és eszébe jutott, hogy vannak ennél a poloskánál undorítóbb lények is ebben a templomban. Engedte, hogy a poloska elhaladjon a cipője mellett Patrickék irányába. De a kis lény útja nem tartott soká, mert a fiúk kiszúrták, és egyikük, társai nagy örömére, jó nagy dobbantással véget vetett az életének.

Gerard legközelebb arra figyelt fel, hogy mindenki áll (köztük ő is), és a pap ezt mondja:

– Engesztelődjetek ki szívből egymással!

Mire a tömeg egyszerre felelte:

– Legyen békesség köztünk mindenkor!

És a diákok kezet fogtak az előttük, mögöttük, mellettük lévőkkel.

– Béke veled! – mondták egymásnak mosolygó arccal. Gerard is kezet fogott a közelében állókkal, még Patrickkal is, de tudta, hogy a fiú számára ez semmit sem jelent: az ő, Gerard száját is egy hétköznapi osztálymise után szakította fel az öklével.

Ahogy telt az idő, Gerard egyre kevesebb reményt látott arra, hogy Helen felbukkanhat, mégsem volt képes megállni, hogy időnként hátra ne forduljon – persze hiába.

Úgysem jön el. Minek áltatom magam? – gondolta, és megpróbálta elhitetni magával, hogy ettől még nem kell összeomlania, hisz tulajdonképpen végig tudta, hogy így lesz, és továbbra is van értelme a létezésének: az élet megy tovább. Hiába, nem tudta meggyőzni magát, a gondolat, hogy mindennek vége, teljesen maga alá gyűrte, kiszívva belőle minden életerőt. Unottan, üres fejjel várta, hogy teljen az idő, hogy végre véget érjen a szentmise és itt hagyhassa ezt az egészet.

Az áldozást ezúttal kihagyta, most nem érdekelte, hogy tiszta-e a lelke vagy sem. Ebben a pillanatban semmi sem érdekelte. Következő alkalommal, amikor felriadt a bambulásból, a pap ezt énekelte:

– A szentmise véget ért, menjetek békével!

Mire a tömeg együtt válaszolta: – Istennek legyen hála!

Gerard még egyszer, utoljára hátrafordult, hátha ezúttal megpillantja Helent. Persze nem így lett, de ezen már meg sem lepődött, már nem volt benne keserűség: a fájdalom utolsó cseppjei is elpárologtak belőle. Nem maradt más, csak az üresség és a teljes kiábrándultság. Lazított a nyakkendőjén, majd benyúlt az inge alá, és egyetlen dühödt, céltudatos mozdulattal letépte a nyakából a gyűrűt.

3. fejezet

TŰZ

Másnap, amikor felébredt, rettentően gyengének érezte magát. Egyszerűen képtelen volt kiszakadni ágya kérlelő, puha, meleg öleléséből, így hát csak feküdt, álom és ébrenlét között vergődve, s várta, hogy visszatérjen belé annyi erő, ami már lehetővé teszi, hogy megmozduljon. Mikor iszonyú erőfeszítések árán, nagy nehezen átfordult a hátára, eszébe jutott Helen, és az életkedv maradéka is elszállt belőle. Most aztán végképp semmilyen késztetést nem érzett, hogy kimásszon az ágyából ebbe az üres, értelmetlen életbe. Legszívesebben átaludta volna egész hátralévő életét, édesanyja azonban résen volt:

– Gerard, ébresztő! Elkésel az iskolából! – hallatszott rémült kiáltása, ami egy pillanat alatt lebontotta a falat Gerard szendergő tudata körül.

Semmi baj – nyugtatta magát, még vissza fog tudni aludni.

Csak kell egy kis idő, hogy megnyugodjon és elfelejtse, ami történt, és akkor…

– Gerard! Kisfiam!

Hát, ez nem igaz!

– Ébren vagyok! – kiáltotta vissza ingerülten, és nagy nehezen felült.

Mit aggodalmaskodik folyton? Miért nem hagyja, hogy elkéssem? És ha ellógom a mai napot, akkor mi van? Miért kell beleszólnia mindenbe? Hát nem látja, hogy milyen sivár ez az egész, amit úgy hívunk: élet? Nem érti, hogy nincs itt senki, aki miatt érdemes lenne iskolába mennem?

A haragja idővel lassan bánattá olvadt, az pedig szörnyű unalomba folyt át, ami még akkor is kitartott, amikor a kapu felé sétált a testőrei között. Szokatlan érzés volt, hogy a gyűrű már nem himbálózik a nyakában, nem simogatja a mellkasát. Pár perce, mielőtt elhagyta volna a szobáját, reflexből az asztalához lépett, aztán rádöbbent, hogy a gyűrű már nincs ott: az íróasztala melletti szemeteskosárban lapul, és (ebben egészen biztos volt) nem is kerül már vissza a nyakába soha.

A kapu egyre közeledett, de Gerard-ban már nem volt félelem, nem érdekelte őt sem az Anakonda, sem semmi más. Az arab barátságosan fordult hozzá, hogy megnyugtassa, ahogy az előző nap is tette, de kiolvashatta a tekintetéből, hogy erre már semmi szükség, mert végül mégsem szólalt meg. Megálltak, Gerard pedig pontosan tudta, hogy mi fog következni.

A sánta férfi a szájához emelte az adó-vevőt, és beleszólt:

– Sandra, jöhetünk?

– Gyertek! – hallatszott megint a vidám felelet.

– Akkor indulás! – bólintott az arab, majd lenyomta a kilincset, és kitárta az ajtót.

– Jó reggelt! – köszöntötte őket vidáman Sandra, amikor beültek a furgonba. Gerard hátulról csak hosszú, szőke haját látta és barátságos, barna szemét, amint a lány a tükörből nézett vissza rá.

– ’Reggelt! – morogta a két férfi.

Alighogy becsatolták a biztonsági övüket, a nő már bele is taposott a gázba: könnyedén, magabiztosan vezetett, az autó hangtalanul suhant.

– Hogy vagytok, fiúk? – kérdezte. – Remek idő lesz ma! Olyan szép Párizs, amikor ilyen tiszta fölötte az ég, nem igaz?

Gerard és a testőrök erre csak hümmögtek valamit, de a nőt ez nem zavarta. Egy röpke szünetet tartott, amíg levegőt vett, aztán ismét Gerard-ra pillantott.

– Most egy másik irányból közelítjük meg az iskoládat – újságolta lelkesen, mintha ez valami nagyszerű hír lenne. – Nem lenne túl biztonságos mindig ugyanazon az útvonalon menni, meg aztán unalmas is lenne, nem igaz?

Gerard-t ez egyáltalán nem érdekelte, ő azt sem bánta volna, ha ugyanúgy mennek, mint előző nap, és megtámadja őket az Anakonda. De inkább nem mondott semmit. A nő pár másodpercig fürkészte a tükörből, aztán elfordította a pillantását, és többet nem szólt hozzá az út folyamán, amiért Gerard nagyon hálás volt neki.

Az iskolához érve elköszöntek Sandrától, kiszálltak az autóból, és sietős léptekkel indultak meg a hatalmas, fehér épülettömb felé. Az igazgatóval már minden meg volt beszélve: tudott róla, hogy Gerard elrablói újra megjelenhetnek, ezért engedélyezte a testőrök bejárását az épületbe. A lépcsőházban minden diák megbámulta őket és suttogott a hátuk mögött, sőt néhányan elővették a mobiljukat és fotózgatni kezdtek. Gerard azonban olyan tompa és zsibbadt volt, hogy ez most teljesen hidegen hagyta. Az első emeleti osztályteremhez érve a testőrei megálltak, ő pedig egyedül ment tovább. Odabent kisebb, elkülönülő lánycsoportok és egy nagyobb, Patrick köré épülő fiúcsapat tagjai beszélgettek halkan; álmosnak látszottak, Gerard-nak még nem kellett tartania tőlük.

Körbenézett. Utoljára majdnem egy évvel ezelőtt, szeptember 8-án, a Teszt megírásának napján járt itt. A terem nem sokat változott azóta, a régi fényképek még mindig kint voltak a falon: csupa boldog pillanatra emlékeztettek, főleg nevetgélő, mosolygó, pózoló lányok és magabiztosan feszítő fiúk szerepeltek rajtuk. Néhány fotón Gerard arca is feltűnt, bár nemigen lehetett felismerni – mindegyiken össze volt firkálva.

Átballagott a termen, hogy helyet keressen magának.

– Szia, Gerard! – riasztotta fel gondolataiból egy csapat lány, köztük Alice, aki sugárzó mosolyt küldött felé.

– Sziasztok – felelte zavarodottan, és miközben továbbhaladt, azon töprengett, hogy vajon váratlan visszatérése vagy a testőrei miatt vált-e hirtelen ennyire népszerűvé, és hogy csak ő tulajdonít-e túl nagy jelentőséget ennek a mosolynak, vagy Alice tényleg bele van zúgva. Szerencsére a fal felőli padsor utolsó előtti padja még üres volt. Jobban szeretett leghátul ülni, de most ezzel kellett beérnie.