Pierce Brown: Dark Age

Copyright © 2019 by Pierce Brown

Map copyright © 2019 by Joel Daniel Phillips

Hungarian translation © Török Krisztina, 2019

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Pierce Brown: Dark Age

Del Rey, an imprint of Random House, Penguin Random House LLC, New York, 2019

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-963-419- 511-5 (epub)

ISBN: 978-963-419- 512-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Bobály Icu

Tördelés és nyomdai előkészítés: Téglás Zoltán

Műfaj: science fiction

Lilynek

DRAMATIS PERSONAE

A NAPKÖZTÁRSASÁGBÓL

Lykosi Darrow, Arató: A NapKöztársaság korábbi FőImperátora, Virginia férje, Vörös

Virginia au Augustus/Musztáng: A NapKöztársaság Uralkodója, Darrow felesége, az Augustus-Ház Primusa, a marsi Sakál nővére, Arany

Pax: Darrow és Virginia fia, Arany

Lykosi Kieran: Darrow öccse, Vonító, Vörös

Rhonna: Darrow unokahúga, Lándzsás, Kölyök Kettő, Kieran lánya, Vörös

Deanna: Darrow anyja, Vörös

Sevro au Barca/a Kobold: A NapKöztársaság Imperátora, Victra férje, Vonító, Arany

Victra au Barca: Sevro felesége, született Victra au Julii, Arany

Electra au Barca: Sevro és Victra lánya, Arany

Táncos, O’Faran Szenátor: Szenátor, korábban Arész hadnagya, Deanna férje, a Vörös Frakció Tribunusa, Vörös

Kavax au Telemanus: A Telemanus-Ház Primusa, az Augustus-Ház hűbérese, Arany

Niobé au Telemanus: Kavax felesége, az Augustus-Ház hűbérese, Arany

Daxo au Telemanus: A Telemanus-Ház örököse, Kavax és Niobé fia, Szenátor, az Arany Frakció Tribunusa, Arany

Thraxa au Telemanus: A Szabad Légiók Prétora, Kavax és Niobé lánya, Vonító, Arany

Alexandar au Arcos: Lorn au Arcos legidősebb unokája, az Arcos-Ház örököse, az Augustus-Ház szövetségese, Lándzsás, Kölyök Egy, Arany

Cadus Harnasszosz: A NapKöztársaság FőImperátora, a Szabad Légiók rangidős vezére Darrow után, Narancs

Orion xe Aquarii: A Fehér Flotta Imperátora, Kék

Colloway xe Char: A NapKöztársaság Haditengerészetének vezére, Vonító, Kék

Glirasztész: A FőKreátor Mérnök és feltaláló, Narancs

Holiday ti Nakamura: Virginia Oroszlántestőreinek Vezére, Trigg nővére, az Augustus-Ház hűbérese, a Pegazus Légió Centúriója, Szürke

Quicksilver/Regulus ag Sun: A Köztársaság leggazdagabb embere, a Sugár Művek tulajdonosa és igazgatója, Ezüst

Publius cu Caraval: A Réz Frakció Tribunusa, Szenátor, Réz

Theodorav: A Szilánk hadművelet vezetője, az Augustus-Ház hűbérese, Rózsaszín

Zan: Darrow eltávolítása után a NapKöztársaság FőImperátora, a Luna védelmi flottájának parancsnoka, Kék

Bohóc: Vonító, a Barca-Ház hűbérese, Arany

Kavics: Vonító, a Barca-Ház hűbérese, Arany

Min-Min: Vonító, mesterlövész és fegyverszakértő, a Barca-Ház hűbérese, Vörös

Fanyarpofa: Vonító, az Augustus-Ház hűbérese, Arany

Üveggolyó: Vonító, hekker, Zöld

Nyelvetlen: Korábban a Mélysír rabja, Obszidián

Felix au Daan: Darrow testőre, az Augustus-Ház hűbérese, Arany

A TÁRSADALOMBÓL

Atalantia au Grimmus: A Társadalom Diktátora, a néhai Hamu Lovagjának, Magnus au Grimmusnak a lánya, Aja és Moira nővére, korábban a Lune-Ház hűbérese, Arany

Lysander au Lune: Octavia, a néhai Uralkodó unokája, a Lune-Ház örököse, korábban a Grimmus-Ház hűbérura, Arany

Atlas au Raa/A Rettegés Lovagja: Romulus au Raa testvére, a Zéró Légió (a „Gorgók”) Legátusa, a Lune-Ház korábbi neveltje, a Grimmus-Ház hűbérese, Arany

Ajax/A Vihar Lovagja: Aja au Grimmus és Atlas au Raa fia, a Grimmus-Ház örököse, az Acélleopárdok Legátusa, Arany

Kalindora au San/A Szerelem Lovagja: Olümposzi Lovag, Alexandar au Arcos nagynénje, a Grimmus-Ház hűbérese, Arany

Julia au Bellona: Cassius megtagadott anyja és Darrow ellensége, a megmaradt Bellona-Ház Primusa, Arany

Scorpio au Votum: A merkúri fémbányászatból és építkezésekből meggazdagodott Votum-Ház Primusa, Arany

Cicero au Votum: A Votum-Ház örököse, Scorpio fia, A Skorpió Légió Legátusa, Arany

Asmodeus au Carthii: A vénuszi hajóépítő család, a Carthii-Ház Primusa, Arany

Rhone ti Flavinius: Lunai alPrétor, korábban Aja vezetése alatt a Drákóiak Tizenhármas Légiójának második embere, Szürke

Seneca au Cern: Ajax Vezére, az Acélleopárdok Centúriója, Arany

Magnus au Grimmus/A Hamu Lovagja: Korábban, Octavia au Lune uralkodása idején FőImperátor, a Rhea Felperzselője, Arany, a Vonítók és Apollóniosz au Valii-Rath végzett vele

Octavia au Lune: Korábbi Uralkodó a Társadalom idején, Lysander nagyanyja, Arany, Darrow végzett vele

Aja au Grimmus: Magnus au Grimmusnak, a Hamu Lovagjának a lánya, Arany, Sevro végzett vele

Moira au Grimmus: Magnus au Grimmusnak, a Hamu Lovagjának a lánya, Arany, Ragnar végzett vele

A PEREM BIRODALOMBÓL

Dido au Raa: A Perem Birodalom társKonzulja, a Perem Birodalom korábbi Uralkodójának, Romulus au Raának a felesége, született Dido au Saud, Arany

Diomédész au Raa/A Vihar Lovagja: Romulus és Dido fia, a Villám Falanx Taxiarkhosza, Arany

Seraphina au Raa: Romulus és Dido lánya, Arany

Héliosz au Lux: Dido mellett a Perem Birodalom társKonzulja

Romulus au Raa/A Por Ura: A Raa-Ház néhai Primusa, a Perem Birodalom korábbi Uralkodója, Arany, rituális öngyilkossággal végzett magával

OBSZIDIÁNOK

Csendes Sefi: Az Obszidiánok Királynője, a Valkűrök vezetője, Ragnar Volarus húga, Obszidián

Valdir/A Hajas: Hadúr és egyben Sefi királyi élettársa, Obszidián

Ozgard/Tűzcsont: Sámán, Obszidián

Freihild: Skuggi, elit bérgyilkos, Obszidián

Gudkind: Skuggi, elit bérgyilkos, Obszidián

Xenophón: Logosz, Sefi tanácsadója, Fehér Logosz

Ragnar Volarus: Az Obszidiánok korábbi vezére, Vonító, Obszidián, Aja végzett vele

EGYEBEK

Ephraim ti Horn: Szabadúszó, korábban Arész Fia, a néhai Trigg ti Nakamura férje, Szürke

Volga Fjorgan: Szabadúszó, Ephraim kollégája, Obszidián

Apollóniosz au Valii-Rath/A Minótaurosz: A Valii-Rath-Ház örököse, szószátyár, Arany

A Kezek Hercege: A Szindikátus egyik vezetője, tolvajmester, Rózsaszín

Lagalosi Lyria: Egy Gamma a Marsról, a Telemanus-Ház hűbérese, Vörös

Liam: Lyria unokaöccse, a Telemanus-Ház hűbérese, Vörös

Harmony: A Vörös Ököl vezetője, Vörös

Pytha: Pilóta, Cassius és Lysander társa, Kék

Függelék: Szabadúszó, Barna

Fitchner au Barca/Arész: Arész Fiainak korábbi vezére, Arany, Cassius au Bellona végzett vele

AZ URALKODÓ

– Napköztársaság polgárai, az Uralkodótok szól hozzátok.

Vaksin bámulok bele a légyszemű kamerák kereszttüzébe. Mögöttem a hajóablakban a Luna legfelső légkörének határán úszó harcállások és hadihajók látszanak.

Nyolcmilliárd szempár figyel most.

– Az elmúlt péntek estén, Mensis Martius harmadik napján értesítettek, hogy a Merkúr pályáján a Társadalom átfogó katonai intézkedéseket foganatosított. Az öt hosszú évvel ezelőtti Marsi Csata óta nem láttunk ilyen hatalmas erőket harcba vonulni. Mi tehetünk erről a válságról, minket hagyott el az eltökéltségünk a mindenható ellenség hamis ígéreteinek hallatán, mi beszéltük be magunknak, hogy ellenségünk is megjavulhat, hogy a jó benne is felülkerekedhet, és hogy lehetséges békét kötni még zsarnokokkal is. Bármily csábítónak tűnt is az ígéret, cselvetésnek és hazugságnak bizonyult, melyet a megmaradt Társadalom újonnan megválasztott Diktátora, Atalantia au Grimmus, a Hamu Lovagjának lánya eszelt ki. Az ő mesterkedése tört meg minket, miatta dőltünk be a zsarnokság ügynökeinek. Legnagyszerűbb tábornokunk ellen, a kard ellen fordultunk, amely levágta szolgaságunk láncait, és vártuk tőle, hogy fogadja el a békét, amiről ő már akkor tudta, hogy csalfaság. És hogy erre nem szánhatta rá magát, Árulónak bélyegeztük! Zsarnoknak! Örök acsarkodónak! Tőle való félelmünkben rendeltük vissza a Merkúrtól a Fehér Flotta egy részét, a Honőrző Gárdát. Magára hagyva így Aquarii Imperátort, erejét felére metszettük vissza, ezzel kiszolgáltattuk őt az ellenségnek. És most flottája, a flotta, amely hazánkat felszabadította, szétlőtt roncsként lebeg az űrben. Megsemmisült a ti kétszáz hadihajótok. Több ezer tengerészetek, katonátok lelte ott halálát. Több millió testvéretek vált ellenséges erők martalékává, felbecsülhetetlen mennyiségű és értékű közös vagyonotokra tehették rá az Aranyak a kezüket. És nem azért, mert erősebbek nálunk, hanem azért, mert a Szenátusunk képtelen volt helyesen dönteni.

Az utóbbi hónapokban sokszor hallhattam az Új Fórum csarnokaiban, Hüperión utcáin, Köztársaságunk vadonatúj csatornáin, hogy magukra kellene hagynunk a szabadságnak ezen fiait és lányait, ezeket a Szabad Légiókat. Sokszor hallottam, ahogy mindenki füle hallatára, nyíltan, szégyenkezés nélkül egyre többen nevezik őket Elveszett Légióknak. Leírtátok őket, pedig mindenkinél bátrabbak és kitartóbbak voltak, elmondhatatlan borzalmakon mentek keresztül értetek. Leírtátok őket, mert féltek egy esetleges újabb megszállástól, féltek, hogy a néhai Társadalom ismét vassal törhet be egünkre. Féltek, félünk kockára tenni azt a kényelmet és szabadságot, amelyet éppen ezek a Szabad Légiók nyertek el nekünk a saját vérük árán…

Megmondom nektek, én mitől félek. Félek, hogy az idő felhígította álmainkat! Félek, hogy nagy kényelmünkben már-már elhisszük, hogy a szabadság alanyi jogon jár! – dőlök előre, a kamerák ezernyi szemébe. – Félek, hogy eltökéltségünk lágyulása, a viszály és furkálódás, amelybe romlottságunkban belesüppedtünk, megrabol minket, eltávolít az egységtől, amely korábban ebbe az igazságosabb világba segített bennünket, ahol az egyenlőség és a szabadság sok ezer év óta végre újra megvethette lábát. Félek, hogy ez a szakadárság visszalök bennünket abba a rémisztő időszakba, amelyből épp csak kiverekedtük magunkat. De a sötétségnek ez az ismét eljövendő kora még kegyetlenebb és mocskosabb lesz, minden ízében átjárja majd a gonoszság, amelyet ellenségünkben győzelmünkkel felébresztettünk.

Hozzátok szólok most, Köztársaságunk népei, kérlek benneteket, fogjunk össze. Biztassátok Szenátoraitokat, hogy mondjanak nemet a rettegésre, rázzák le végre az önérdek bénultságát. Ne remegjen a kezük a megszállás gondolatára, ne akarják csakis maguknak azt, ami a közé, ami a tiétek, hogy ne rejtőzzenek a ti hadihajóitok mögé, de trombitálják össze szellemünk felbőszült angyalait, és induljanak meg a Köztársaság erejével a Merkúr egéről felénk tartó elnyomás és zsarnokság ellen, mentsék meg a Szabad Légiókat.

Ebben a pillanatban szívemtől háromszáznyolcvannégyezer kilométernyire, a távoli Dél-Pacifika kontinense felett ezer kilométerrel pályára áll, majd óránként 320 000 kilométeres sebességgel száguldani kezd a Sugár Művek lopakodó-polimerből készült löveghada, amely nem halált visz a Merkúrra, hanem élelmet, sugárzás elleni orvosságot, harci eszközöket és ha a férjem még életben van, akkor a remény üzenetét.

Nem hagytalak el. Eljövök érted.

Addig tarts ki, szerelmem. Tarts ki.

PROLÓGUS
KÉT HÓNAPPAL KORÁBBAN

Darrow

VÉRVÖRÖS

A Merkúr árnyékában köztársasági hadihajó-temető lebeg.

A Lunát, Marsot és Földet felszabadító dicsőséges Fehér Flottából szétzúzott törmelék és megannyi kiégett roncs maradt. Az alig hónapokkal korábban felszabadított bolygó körüli pályán kering a Hamu Ármádia pusztítása után megmaradt ócskavas. Nem járják már csarnokaikat az Eo álmát szívükben hordozó tengerészek és Legionáriusok, csak az üresség és holtak népesítik be szétvert termeiket, folyosóikat.

A Hamu Lovagja még egyszer, utoljára a képembe röhög, örököse így indítja uralmát.

Míg én Sevróval és Apollóniosszal a Vénuszon, az ágyában égettem semmivé a vénséges hadurat, addig a lánya, Atalantia előlépett az árnyak közül, és felvette apja rongyosra hordott Diktátori címét. Ármádiájuk fő haderejét titokban megindította a Vénusztól, és a nap radartorzító sugárzásának árnyékában lopakodva, a semmiből csapott le a Merkúr körül állomásozó Fehér Flottára.

A flottaparancsnok, Orion, a Köztársaság legravaszabb stratégája nem láthatta közeledtüket. Mészárlás volt, és én három héttel elkéstem, nem vethettem neki gátat. Barátaim eszeveszett segélykiáltásai gyötörtek, miközben átszeltem az űrt, és így egyre távolabb kerültem feleségemtől és fiamtól, egyre közeledtem a tébolyhoz.

De még ha a Fehér Flottával végeztek is, a Szabad Légióknak sikerült a Merkúron landolniuk, ők megvannak még. Hamarosan csatlakozom hozzájuk a bolygó felszínén, ám előbb még meg kell tennem valamit.

Ami sokkal könnyebben menne, ha Sevro itt lenne velem. Vele minden könnyebb, amihez erőszak kell.

Csak a saját nehézkes lélegzetemet hallom űrruhámban visszhangozni, ahogy átkelek a temetőn. MágnesTalpam hangtalanul fog rá egy kibelezett köztársasági romboló dongájára, a széles hasadékon bekukkantok a burkolat alá, hogy ellenőrizzem Lándzsásom munkáját. Harmincszintnyi mélységben hasadt itt fel a hajó, a sötétben törmelék úszkál: fémdarabok, matracok, kávéskannák, gépolaj fagyott cseppjei és leszakadt végtagok. Alexandarnak semmi nyoma.

Lábbal felfelé szerelőruhás tengerész merev holtteste lebeg felém. A részecskeLöveg csonka tömbbe fagyasztotta alsó végtagjait, szája néma sikolyba dermedt, mintha örökre azt kérdezné: „Hol voltál, amikor ránk tört az ellenség? Hol járt Arató, akire felesküdtem?”

Becsapták ellenségei, szövetségesei, önmaga.

Míg a Szenátus azzal áltatta magát, hogy zsarnokokkal is lehetséges békében élni, addig én azt hirdettem, hogy a Hamu Lovagjának halálával rövid úton véget vethetünk a háborúnak. Úgy hittem, nálam a jövő kulcsa, és hamarosan olyan élet veheti kezdetét, ahol leteszem a parittyaPengét, és már csak a fiamnak és feleségemnek élek, csak apa és férj leszek. Nagy nekikeseredettségemben minden erőmmel hinni akartam ebben a hazugságban. A Szenátus naivitásában ugyanúgy hinni akart Atalantiának. De most már tisztában vagyok az igazsággal.

A mi korunk a háborúé. Sevro azt hitte, elmenekülhet előle. Én azt hittem, leszámolhatok vele. Ám az ellenségünk valóságos hüdra, hiába csapod le a fejét, a helyébe két újat növeszt. Nem adják meg magukat, nem áhítják a békét. A szívüket kell megtisztítani, a harci kedvet kell kiégetni belőlük.

Csak akkor lehet béke.

Talpam alatt fény villan a mélyben, majd pár perccel később védőruhás Arany úszik fel mellém a burkolatra. Az ellenséges érzékelők vehetnek minket, ezért sisaklemezét az enyémhez nyomja, így a hangrezgések fizikálisan jutnak el hozzám.

– Reaktor élesítve, halottkeltésre kész.

– Szép munka, Alexandar.

Közönyösen biccent.

Az ifjú katona már rég nem az a bizonytalan tacskó, aki négy éve beállt mellém Lándzsásnak. A háborútól a legtöbben megtörnek. Néhányan a sebesülésektől, mások a veszteségektől, megint másoknak az akaratát törik meg. A legtöbben pedig a szégyentől zuhannak meg, hogy tehetetlennek bizonyultak. A szörnyűségek összezúzzák korábban dédelgetett álmaikat. Csak néhányan teljesednek ki a sötét élvezettől, ahogy ráébrednek, hogy gyilkolásra születtek.

Alexandar igazi gyilkos. Kiderült, hogy méltó örököse a nagyapjának, Lorn au Arcosnak. Felmerült már bennem a gyanú, hogy talán az én terheimet is örökbe kapja majd. Egymagában verte vissza az ellenséges áradatot, amikor a Hamu Lovagjának tornyában Thraxával és Sevróval mi hárman megrogytunk. És ez fellobbantotta benne az éhséget. Most csakis a bosszúra gondol, hogy Atalantiával megfizettesse flottánk elvesztét.

Hogy hiányzik nekem ez a tiszta és egyértelmű céltudatosság!

Hogy is mondta mindig Lorn? „Az idősek hűvösen tombolnak, mert csakis ők szabják meg, kinek meddig tartson az ifjúsága.”

Én hány ifjúságot szabok még rövidre? Mennyit ér nekem Alexandar élete? És a sajátom? Mintha a választ keresném, jobbra pillantok. A semmiben lebegő romboló burkán túl a messzeségben a Merkúr keleti karimája lüktet vörösre olvadt sarlóként.

Jóllehet a Lunánál alig nagyobb, ilyen közelről óriásnak látszik az apró bolygó. A Társadalom egy aknaszedő hajójának árnya vetül épp a felszínére. A kevéske megmaradt nukleáris aknát gyűjtik, amelyeket még az Orion dobált szét a bolygó körüli pályán rémült menekülésében, amikor rajtuk ütöttek. Amint a Hamu Ármádia megszabadul ezektől, már csak a hőn vágyott Héliosz kontinens feletti troposzferikus pajzs állja útját. Fekete hajóik ezért járőröznek a temető peremén, a felszínen megmaradt köztársasági légvédelmi erőktől biztonságos távolban. Alig várják, hogy megindíthassák az Acélesőt odalent várakozó hadseregem ellen. Akik nincsenek már sokan.

Ha a pajzsoknak vége, vége a bolygónak is.

Tízmilliónyi testvéremre vár a megsemmisülés.

Ezért jött ide Atalantia. A Fehér Flottát akarta összezúzni, a Szabad Légiókat lemészárolni. Hogy a Merkúrt minden bányájával és gyárával visszaszerezze, hogy felkészíthesse a Vénuszon hátrahagyott erőit a végső és visszaverhetetlen csapásra, amelyet majd a Köztársaság szíve ellen indít.

Alexandar lábai között aprócska lézerfény pislog a hajóburkon.

– Most viszik el őt – mondom.

– Ideje menni – bólint elkomorodva.

Elrugaszkodunk, úszunk vissza a temetőbe, ismét átvágunk a megtört sárkánySzárnyak között a fagyott hullatengeren, és a rombolótól két kilométernyire egy megsemmisült lángHajó törzsén landolunk. Végigsiklunk a felszínén, míg elérjük a sötéten tátongó hangár ajtaját. Odabenn fekete hajó várakozik, a Halottkeltő, a Hamu Lovagjának személyes hajója, egyedi prototípus, az erődjéből nyúltam le, ezzel érkeztünk a Vénuszról. És ma gondoskodom róla, hogy beteljesítse neve ígéretét.

– Hangyász hívja Fekete Tangót, veszed az adást?

A Rettegés Lovagjának hideg, okos hangja visszhangzik a Halottkeltő fülkéjében. Illik hozzá ez a hang. Atalantia leghatékonyabb hadvezére, Atlas au Raa nem is különbözhetne jobban tiszteletre méltó bátyjától, Romulustól. A Nulladik Légió gerilláival a felszínen okoz káoszt földi erőnk soraiban, miatta nem csatlakozhattam még csapatainkhoz. Miatta nem tudják az enyéim, hogy egyáltalán itt vagyok. Ahogy az ellenségeim sem.

Amikor három hete ideértem végre a Vénuszról, a bolygó már a Hamu Ármádia blokádja alatt nyögött. A Társadalom egész hadában egyetlen hajó sem ér fel a Halottkeltő technológiájához, a lopakodóm könnyűszerrel lapul meg a bolygó körül kerengő roncstemetőben.

Ezalatt az idő alatt a temetőben megbújva a Halottkeltő kódfejtő szoftverének segítségével lehallgattuk a Rettegés Lovagjának kommunikációját. A betegének gyógyszert felíró orvos tárgyilagosságával számol be minden rémtettéről, a csonkításokról, nyársalásokról. Ma azonban másról tárgyalnak.

– Vétel, itt Fekete Tangó, hallgatlak, Hangyász – felel a gyengécske Réz hang Atalantia nevében. Valami sötét kis kommandós adminisztrátor lehet a Megsemmisítő fedélzetén.

– Kettes Rabszolga csomagolva, szállításra kész – duruzsolja Atlas. – Vérmedúza útra kész. A tánctér zsúfolt, visszajelzést kérek gardedám indításáról, plusz felügyeletbiztosítást.

– Indítást visszajelzem, gardedám: Szeretet, Halál és Vihar, kezdőpont mínusz húsz. Kézfogásig ETA negyven perc. Felügyeletbiztosítás kész. Kérek visszajelzést gardedám kézfogásáról. Szállítás aktiválva, indulhatsz.

– Vettem. Kézfogást visszajelzem. Hangyász vége.

Adásnak vége.

A barátomat nevezik Kettes Rabszolgának. Amióta annak idején Sevróval a Lunáról menekülve elraboltuk a hajóját, Orion a bizalmasommá és legkészségesebb szövetségesemmé, az Arany Prétoraim hihetetlen kifinomultságával szembeni ellensúlyommá vált. És most az ellenség foglya.

Kettes Rabszolga. Mocsadékok.

Még az érkezésünk előtt rabolta el a Rettegés Lovagja a főhadiszállásáról, a Merkúr fővárosából, Tükhéből. Testőreit, közvetlen környezetét kíméletlenül lemészárolták. Levágott ujjait az ágyában hagyták, fricskaként a Szabad Légiók orra előtt.

Bár a Rettegés Lovagjának egyelőre nem sikerült a bolygóról felküldenie foglyát, a parancsnokaim nyomába küldött nyomkövetőit rendre lerázta, mindig egy lépéssel előttük járt. Azóta hallgathattam a görény jelentéseit arról, hogy nyúzta meg némelyiket élve, és hogy kínozta Oriont a hegyek közt megbújó titkos bázisán. Ma pedig megkísérli feljuttatni Atalantia erődjébe, ahol végre a sötét pszichonémber kezei közé kerülhet. Idegkivonásnak vetné alá, márpedig ebben a tudományban csakis a feleségem érhet fel hozzá. A kínzásnak talán ellenállt Orion, ha azonban Atalantia egyenként lehámozza tudata rétegeit, akkor garantáltan megszerzi a Köztársaság bolygóközi védelmi rendszerének teljes felépítményét.

Ezt nem engedhetem.

– Náci seggfejek – motyogja Rhonna, az unokahúgom, és szinaptikus kesztyűjében ökölbe szorítja a kezét, majd felmutatja Alexandarnak.

– Azok a ropogósra sült Vörös parasztok adták el Oriont, nem az Aranyak – magyarázza a fiú válaszul, miközben Thraxa au Telemanus gigászi fejére harci tarajat beretvál. Olyat, mint az enyém. Thraxa Kisleánynak nevezett harci pörölyének tükrében csodálja az eredményt.

– Seggfej az egész bolygó, ahogy van – folytatja Rhonna –, szerintem fontold meg, hogy veszel itt palotát magadnak, Királylány.

Alexandar csókot dob neki válaszul.

– Atalantiának legalább van stílusa – énekli Colloway. A Köztársaság legjobb pilótájának alapelve, hogy soha nem fecsérli az energiát. Most is egy kupac impulzusPajzson heverészik füstpálcáját szopogatva. Sovány végtagjait szétvetve, álmosan nézegeti halványkék szemeivel a kacskaringózó füstöt. – Rémlik valakinek a Rémpöröly meg a Fénytiló? Jupiterre, a Hamu Lovagja volt az orrukra pingálva. Már ha ismerte ezt a szót. Mibe, hogy ő legalábbis Légnyelőnek vagy Életgázszívónak nevezte…

– Elég legyen – döngeti a padlóhoz a Kisleány nyelét Thraxa. Be is horpadt a fedélzet.

És mindenki befogja.

Gyilkostársam már nagyon be van indulva a harcra. Arcát narancsszínre mázolta, vaskos nyakát úgy szegi előre, mint a naplementében fürdő paripa a versenypálya startmezőjében. Én Vörös bűntudattól hajtva utálom, hogy ennyire kedvelem az erőszakot, az ősi Arany kéjesen merítkezik meg saját vérszomja lobogásában. Nem a diadalra vágyik, ahogy Cassius, és nem is nemes viadalra, mint Alexandar, de még csak nem is a megtisztító bosszú vágya hajtja, ami Sevrót. Neki a csata esszenciája kell. Thraxa soha nem olyan energikus és pezsgő, mint egy harcmezőn töltött hónap után, amikor bőrére kérget von a felszerelés pántjai dörzsölte bőrkeményedés és az izzadság sója, lelkét átjárja a nem zsákmánynak született emberek utáni vadászat izgalma.

– Imádok olyanokat ölni, akiket utálok – felelte egyszer Pax kérdésére, hogy miért tart velem. – És apukád vonzza őket, mint dög a legyet.

Végigmérem csekélyke erőim sorát. Colloway kivételével mindnek ott díszeleg a fején a Sevro bevezettette harci hajtaraj. Alexandar, Colloway és Thraxa láthatóan készen áll. És Rhonna meg Nyelvetlen? A vénséges Obszidián törökülésben ücsörög a padlón.

A börtönőrből vált rabból lett harcostársunk nagy kincsnek bizonyult már a Hamu Lovagjának szigetén is. A Köztársaság igaz híve, de félek, arra nincs felkészülve, ami most következik. Sefi társa, Valdir és az Obszidiánjai, meg Sevro és Victra, Kavics meg Bohóc és Holiday nélkül kényelmetlenül karcsúnak tűnik a csapat. Legjobb barátaimmal a legjobb fegyvereimet hiányolom.

– Az ellenség mozgásba lendült – mondom. – A Rettegés Lovagja egy órán belül megkísérli a Megsemmisítőre kézbesíteni Oriont. Ha meg tudjuk menteni, megmentjük. Ha megmenteni nem tudjuk, megsemmisítjük. Nem hagyhatjuk, hogy az információink birtokába jussanak – nézek bele sorban mindenki szemébe, hogy lássam, tisztában vannak-e a helyzettel. – Mindenki tudja, mi a terv. Mindenkinek szabad keze van, egy pillanatra se feledjétek, miért vagyunk itt. A küldetésünk nem az, hogy magunkat mentsük, hanem hogy megóvjuk a Köztársaságot. Bármi áron.

Bólintanak, de félek, nincsenek vele tisztában, milyen mértékben várom el, hogy eszerint az elv szerint járjanak el. Lehetnek köztük, akik a végső pillanatban megbicsaklanak a lelkiismereten, és más megfontolást esetleg fontosabbnak ítélnek.

Pedig biztosra kell mennem.

– Információink szerint alsó hangon három Olümposzi Lovagba és Gorgó harcosokba szaladhatunk bele – folytatom. A Gorgók a Rettegés Lovagjának személyes kommandós légiója. Soraikban az Intézetben megszégyenült Aranyak, antiszociális hajlamú Szürkék és Obszidiánok verődtek össze. – Olümposzival senki nem bocsátkozhat harcba, hacsak nem mellettem.

– Rettegés is ott lesz, személyesen? – kérdi Thraxa mohón.

– Atlasnak hívják – felelem. – Lehetséges, bár kétlem, hogy Atalantia az Eső előtt vásárra vinné a legjobb földi harcosát. Ajaxot viszont biztosan elküldi.

Alexandar és Thraxa erre befeszül.

– Fanyarpofa megerősítette? – kérdezte Rhonna.

– Fanyarpofa még mindig néma – felelem, erre leszegi a fejét. Gondolom, attól tart, a férfi halott. Sajnos valószínű, hiszen Atalantia cselvetéséről sem adott előre hírt, pedig már akkor be volt épülve a Megsemmisítőn. – Egyéb kérdés?

Semmi. A változatosság kedvéért.

– Jól van, akkor mindenki a helyére. Hozzuk haza a kislányt.

Rhonna felnyalábolja az űrzsákját, összepacsizik Charral és Nyelvetlennel, aztán lecsusszan a létrán a csillagBurok-rekeszbe. Jön a bűntudat. Az öcsémnek azt ígértem, hogy vigyázni fogok rá. Ha nem lennénk ilyen kevesen, talán kiötölhetnék valami kifogást, hogy a Halottkeltőn hagyjuk, de Orionért még az ő életét is kockára teszem. Ráadásul ez a mai akció rajta áll vagy bukik. Talán még nálam is fontosabb az ő szerepe.

Ahogy a többiek távoznak, elkapom Alexandar karját, és Thraxa festéknyomójára mutatok. Megkérem, hogy tegye meg nekem a szívességet.

– Tudom, hogy régebben közel álltatok egymáshoz Kalindorával – vágok bele, ahogy a kezébe veszi a szerkezetet. Csak biccent anyja húgának neve hallatán.

Végigpergeti a festéknyomó színopcióit.

– Minden nyarat nálunk töltött Elíziumban, folyton a nagyapa fülét rágta, hogy tanítsa. De már akkor Atalantia és Anastasia nagy barátnője volt, és a nagyapám nem szándékozott még egy fegyvert adni Octaviának – néz most fel Alexandar. – Amikor a családot az Európéra költöztette, a nagynéném inkább az Uralkodót választotta. Nem rokonom többé – szegezi az arcomnak a festékszórót. – Mi legyen? Koboldfekete, Valkűr-kék, Minótaurosz-lila, Julii-jáde…

– Vérvörös.

Újfent a köpőCsőben.

Ölésre várva.

Hogy utálom ezt!

Amíg az elme mozgásban van, mindig talál valamit, amin csámcsoghat. Ha megpihen, az enyém önmagát kezdi felzabálni.

Hányszor feküdtem már itt? Az acélméhbe zárva, nem születésre, hanem gyilkolásra várva. Zárt helyeken rám szakad a rémület. Nem attól félek, ami odakinn vár rám, mert arra úgysem készülhetek fel, hanem attól, hogy ez lesz a végső, örök sírboltom.

El vagyok átkozva. Azért élek, hogy öljek. Ez akartam lenni?

Erre az életre vágyom? Hogy pirkadat előtt ébredjek, a ravaszra mosolyogjak és az egyre ifjabb gyilkostársakkal tréfálkozzam, miközben én magam egyre öregebb leszek? Hogy tankok alatt töltsem az éjszakát, rommá lőtt városok porában, hullák közt?

Már rég nem hiszek a Völgyben. Én magam is két lábon járó hulla vagyok.

Isten óvja azokat, akik keresztezik az utam.

Hiányzik az élet ígérete, az eső illata, a hullámok moraja, ahogy megtörnek a parton. A zsúfolt ház zsivaja. Azt az életet mintha csak átmenetileg kibéreltem volna, soha nem volt az enyém.

A feleségem és a fiam a valóságban is léteznek, nem csak a fejemben lakó szellemek. Most is ott vannak valahol, lélegeznek, járnak-kelnek. Hol vagy épp, Pax? Félsz? Megtalált már anyád? Vagy a bácsikád? Vagy az zakatol most is a fejedben, hogy eljön-e valaha érted az apád? Gyűlölöd őt, amiért elhagyott? Meg fogod ezt valaha érteni?

Apró mozzanatokat csentem el tőle és az anyjától, túszul ejtettem őket, és ígérgettem nekik, hogy egy napon majd hazatérek. De hazugság volt. A Merkúr a végzetem.

A Paxtól kapott kulcsért nyúlok a nyakamhoz, megint kiment a fejemből, hogy három hete leraktam a poggyászommal. Az anyja jut eszembe. Sevróval ellentétben Virginia soha nem rótta fel, hogy hanyag apa lennék. Ő ismeri a szívemben tomboló, kaszaboló erőket. Hogy lehetnék úgy jó apja Paxnak, ha közben hátat fordítok azoknak a millióknak, akik a Lunán rám esküdtek fel és úgy döntöttek, hogy velem tartanak? A sokak iránt érzett felelősség súlyosabb az egyetlen személy iránt megéltnél, még ha megroppan is tőle bennem valami. Magányos lettem így, hogy már tudom, Sevro sem vállalta ezt az áldozatot. Én vagyok az egyetlen, akiben mindent felülír ez a meggyőződés? Vagy egyszerűen csak megtébolyodtam?

Útközben, amíg a Vénuszról átértünk a Merkúrra, tartottam a kapcsolatot a feleségemmel. Itt veszélyes lett volna. Lejátszom az utolsó üzenete végét, az utolsó mondatokat, a hangja visszhangzik a sisakomban: „Bízz bennem, a feleségedben, hogy megtalálom a fiunkat. Bízz bennem, az Uralkodódban, hogy seregeinkkel a segítségedre sietek. Bízz bennem annyira, hogy életben maradj.”

A feleségemben bízom. Az Uralkodómban nem.

Victrával és Sevróval együtt haza fogják vinni a fiunkat. De megtizedelt csapataimnak semmiféle hadsereg nem siet a segítségére. A legtöbben rég elfeledték, hogy az enyéim parittyaPengéjét eredetileg nem a lándzsaviperák elpusztítására alkották meg. Hanem hogy a beszorult bányászok lemetszhessék vele saját végtagjukat. Régi tanítóm, Táncos azonban nem feledte, és most a Vox Populi mozgalom VezérSzenátoraként meghozza a szükséges döntést: immár haszontalanná vált kar gyanánt csapnak majd le bennünket a Köztársaság testéről.

Atalantia is erre alapozta tervét. Ha itt, a messzeségben felőröl bennünket, ha elpusztítja a Szabad Légiókat, és megszerzi hadigépezetének az itteni forrásokat, akkor senkinek sem lesz esélye vele szemben az űrben, ahogy Atlasszal és a Hamu Légióval szemben sem a Földön. És akkor már bátran támadhatnak az anyám, az öcsém, a nővérem, a fiam, a feleségem, a barátaim és az otthonom ellen.

Tisztában vagyok vele, hogy nem fogom túlélni a Merkúrt. Ahogy a Szabad Légiók sem térnek innen haza. Azt azonban elérhetjük, hogy Atalantia akkora áldozatot fizessen a kezünk, a testünk, a halálunk árán, hogy beleroppan az Aranyak serege, és családjainknak, Köztársaságunknak és törékeny álmunknak marad még esélye a túlélésre.

Ha az életem árán a seregük Aranyat vérzik, akkor kész vagyok az áldozatra.

Hátrahagyom a feleségem arcát, ahogy a Merkúrra indulva hátrahagytam minden más holmimmal együtt a gravMotor kulcsát, amelyet még a fiamtól kaptam, és már csak a vörös fényt nézem meredten, míg meg nem reccsen az ellenség kommunikációs csatornája:

– Hangyász Fekete Tangónak. Gardedámmal a kézfogás megtörtént. Indulás három, kettő…

Egyetlen szikrára belobban a bolygón az őrület futótüze. A kihalt hegyek rejtekéből magányos fregatt emelkedik fel, a nyomában hat sárkánySzárnyból álló kísérete, a sivatag felett alacsonyan szállva indulnak meg a Szükorax-tenger felé, ahová már nem ér el a felszíni pajzs. A bolygó felett Atalantia Megsemmisítőjének vezetésével öt romboló hagyja el a pályát, és zuhan alá a nyugati félteke fölött.

Válaszul a Szabad Légió kötelékei bukkannak fel máris a tenger felett, Atalantia rombolói pedig bombázzák a pajzson kívül eső bolygóteret. A Köztársaság légvédelmi ágyúi felelnek a tűzre, és próbálják elkapni a menekülő fregattot. A Megsemmisítőből a Társadalom sárkánySzárnyakat küld a megsegítésére. A nyugati félteke felett hamarosan elszabadul a pokol.

De mi kimaradunk belőle. Ahogy az Olümposzi Lovagok is.

A háttérben a kibontakozó csatával Colloway a Ladon-pusztát fürkészi. Követem a pillantását.

– Szellemet fogtam a Kelet-Ladonon. Az lesz a mi madarunk. Hermész-osztályú korvett.

– Várd ki, hogy elérje a törmelékmezőt.

Persze a korvett magasról tesz a nyugati végeken kirobbant hajcihőre, a keleti félteke felett szakad ki a légtérből, és áll pályára, hogy habozás nélkül irányba vegye a törmelékmezőt.

– Tapadj rájuk, Char.

– Bumm, mondja az ágyú.

Kibelezett rombolónk üregében ezertonnányi első osztályú fegyverzet kel életre. A Halottkeltő torziós rezgéscsillapítók dübörgése közepette rongyol elő rejtekhelyéről.

– Nyakat behúzni – figyelmeztetem a Vonítóimat, miközben Colloway a temető szemetében cikázik. Egyelőre észrevétlenek vagyunk. – A lándzsa hegye én vagyok. Mindenki az én tempómban mozog. Aki ellenszegül, elesik. A lendület a kulcs. Ha megállunk, meghalunk.

Rázkódunk, a hajónk törmelékbe futott. Alex és Rhonna között él a vonal, belehallgatok.

– Reménykedjünk, hogy ez megér egy farkasbőrt – mondja Alexandar.

– Álmodik a nyomor. Hagyni fogja, hogy farkaskölykökként hagyjuk itt a fogunkat – sóhajt Rhonna. – De ne lankadj, Királylány.

– Te se, Rozsdás.

Kiszállok.

– Látom a célpontot – susogja Colloway. – Pöcsök és nunik, puha részre vigyáz, köpök.

Ahogy tüzelni kezdenek az ágyúk, a hajó felmorajlik. Kiszúrtak bennünket. Beindul a versenyfutás a törmelékmezőn az Ármádiájuk felé. Pörgünk és száguldunk, akár egy megveszekedett búgócsiga. Pattog le a lőszer, választüzet kapunk a Vérmedúzától. Cammog az idő, kúsznak a másodpercek. Türelempróba. Három héten át vártam, három héten át a sötétben. Háromhétnyi szenvedés, három hét ezért a fogásért.

Mögöttem érik a töltet, szívja fel magát a mágneskilövő.

A fény zöldre vált.

Sárgára.

Pirosra.

Beköszön a gravitáció.

Kilökődöm a köpőCsövemből.

Lendület, napfény és pörgő acél. Egységünk átszeli egy lángHajó lövedékerdejét, épp most keveredett lövésváltásba a Halottkeltővel. Colloway gonosz kis árnyként tapad a farába.

A Vonítóim rádiójele elvész a törmelékmezőben. Rákapcsolódom a csillagÖltönyöm oldallövegeire, célba veszem a korvettet, tudom, hogy az enyéim a nyomomba szegődtek. Ötszáz méterre vagyunk, a törmelék fütyül a fülünkbe, mindenütt ott van. A hajók rendszeréből kitört vér- és vízcseppek fagyott gömböcskéi suhanó sávok. Az embereim szívverése a kijelzőmön lüktet, ahogy próbálnak lépést tartani velem.

– Kapjatok el – biztatom őket. – Kapjatok el.

Kétségbeesett menekülésében a Medúza kis híján beleszáguld egy romboló meghajtójába. Súrolja a jobb oldali meghajtókat és élesen jobbra fordul. Istentelenül jó a pilótája. De a gyomrában az emberek, ha nincsenek bekötve rendesen, belilulnak majd a huppanásoktól.

Az alkalom megszüli bennem a betörőt.

– Behatolunk – mondom, és lendületből élesítem is a gravCsizmát. A Medúza tömege egyre nő előttem, a középvonalát célzom be, mutatom Collowaynek a betörési pontunkat.

Felkészülök a becsapódásra, felszítom magamban a szokásos dühöt.

Atalantia csak hiszi, hogy ellophatja az Imperátoromat.

Hogy a Rettegés Lovagja megtarthatja magának a barátomat, és kedvére kínozhatja, játszadozhat vele.

Hogy erre én a nyakamba kapom a lábaimat, behúzom a farkamat, és rohanok haza a Lunára. Hogy a sorsukra hagyom az embereimet.

Hogy elrabolhatja a fiamat, és hogy ennek nem lesznek következményei.

Na, hát itt vagyok, te őrült picsa. Kurvára itt vagyok.

Én vagyok a kibaszott következmény.

– Öt másodperc behatolásig.

Colloway aranylövése telibe kapja a korvett oldalát, a borítása felhasad. A lövegből kicsap a molekuláris légzsák.

Két másodperc.

Egy.

Behatolás.

Áttöröm az olvadt lyukat, a molekuláris légzsák fekete gomolyként tágul ki körülöttem, mint valami fényes, osztódó gombatelep.

Belecsapódom, a fogam átharapja a fogvédőmet, lüktetnek a belső szerveim. A légzsák felfogta a becsapódást, most azonban már akadályoz, pont, ahogy Alexandar jósolta – lezárja előttem a lyukat, és fejjel lefelé belegabalyodom az ölelésébe. Nem érem el az impulzusVértem combján a semlegesítő oldat kioldóját.

A légzsák hálója beborít, itt vagyok a feketeségben. Foltos sivatagi felszerelésben álarcos ellenséges erők kúsznak elő a hajótestből. Egy pillanattal korábban lökődtek ki a hasadékon át az űrbe. Most hozzám hasonlóan csapdába estek. A beretvámat sem érem el a csuklómon. Tőlem alig félméternyire egy kifakult sivatagi pillantású Obszidián fog pisztolyt a fejemhez. Félrelököm a csövét, és a hálótól lelassulva nyomom az öklömet a gyomrába, míg át nem szakad a húsa. Ahogy benyúlok a bordái alá, és megmarkolom a máját, felüvölt.

– Hangot ki – ugatom a rendszerbe.

– Vonító Három, ellenséges erők előttem, semlegesítő oldatot aktiválom – jelenti Thraxa.

– Kölyök Kettő, landoltam – köszön be Rhonna is. – Utasításra fúrok.

– Kölyök Egy? Nyelvetlen?

Csak a zizegő némaság.

A légzsák felbugyog, Thraxa ezek szerint tényleg kiengedte a semlegesítőt. A fedélzetre csepeg a sűrű, fekete trutyi, gőzbodrok csapnak fel belőle. A vértem a padlón koppan, ahogy leoldom magamról, de a kezem még mindig a süvöltő rabszolgalovagban markolász. Előrántom a beretvámat, és megmártom a képében.

Még rángatózik, de már több alak is mozog körülöttem a gőzben. Hat ellenséges erő, mind ellenem tör. Nagy nehezen feltápászkodom, és akkor egymás után, szép sorjában kettéosztódik mind a hat test. Karcsú alak siklik keresztül rajtuk egy lykosi táncos könnyed eleganciájával.

– Kölyök Egy, jelentkezem.

Alexandar a Rettegés Lovagjának hat elit emberét hasította ketté egyetlen pillanat alatt, és most frissen és üdén huppan fél térdre előttem. Családi pengéjéről letörli a vért, és felsegít.

A lyuk, amelyet Colloway metszett a hajó hasába, három szint mélyre hatol. A megrongálódott szerkezetekből szikrák pattognak, a törzs molekuláris pajzsa recsegve zárja össze mögöttünk a hasadékot, beforraszt bennünket az ellenséges hajóba.

Nyelvetlen is belép a rendszerbe, két szinttel alattunk bukkan fel. Összerakja a sárkánySzárny-löveget, amelyet korábban Rhonnával kukáztak ki a temetőből, és vértje házilag szerkesztett külső vázára akasztja az ember nagyságú fegyvert. Thraxa egy szétlőtt falon át érkezik. Rókás harci sisakja behorpadt. A hasából éles fémdarab meredezik, hátul is átszakította a vértjét. Lehajlítja a fémdarab két végét, közben hátrafelé pillantgat, ahonnan az ellenség közeledő hangjai egyre erősödnek: jönnek az alsóbb szintekről és a főfolyosón is.

Lehajítok egy gránátot az alsóbb szintekre. Fehér robbanás rázza meg a hajót. Kikukkantok a főfolyosóra.

Maszkos emberek kúsznak-lopóznak felénk, mint valami kúszónövényzet. Lövedékek csapódnak a falba, és ahol egy pillanattal korábban a fejem volt, a fém olvadni kezd.

– Nyalintsd meg őket, Nyelvetlen.

Az Obszidián a hidraulikus szerkezettel megdönti a sárkánySzárny-löveget, szintbe állítja, közben Thraxa hátulról átkarolja őt, így segít neki rögzíteni. A löveg eredetileg a hajók alapfelszerelése, nem az embereké, még csak nem is Obszidiánoké. A lövedék pörögve, rémisztőn hasítja az energiákat és a levegőt, Nyelvetlent hátrataszítja a légnyomás Thraxa karjaiba. A világ keretei megrepedeznek. Thraxa közben kirántja harci bárdját a mágneses tárból, Alexandar a pengéjével tiszteleg felém, majd a főfolyosó felé fordul.

Előttünk kaleidoszkóp tördelte mészárszékimázs remeg.

– Kölyök Kettő, kezdd a fúrást – utasítom Rhonnát.

– Vettem.

– Fejre áll – rendelkezem. Nyelvetlen kivételével mindannyian a mennyezetre kapcsoljuk a gravCsizmát. – Száz méter a Csomagig. Előre!

A Nyelvetlen támasztotta világvégébe rontunk. Minden a feje tetején áll, a levegő sistereg a hőtől, testrészek gőzölögnek a padlón. Félig megolvadt ajtókeretek dőlnek lassan meg. A főfolyosó végigfut az egész hajón, a legrövidebb út a cellákhoz. Csakhogy itt pillanatokon belül társaságot kapunk, a sebességünk most a legfontosabb, különben egyedül Rhonnán áll vagy bukik minden.

A folyosó távoli végében máris porzik a légkör, drónok száguldanak sikoltva felénk, köpik ránk a tüzet. ImpulzusÖkleinkkel hárman háromfelé tágulunk, röpköd a szilánk és a repesz. És már be is futnak a Gorgók.

Több tucat elit gerilla tüzel a sarkok mögül, de mi megállíthatatlan, energia, beretva és harci bárd fejre állított faltörő kosaként zúgunk előre a plafonon.

Egyenesen mellbe lövök egy Gorgót, a lövedék megöli a mögötte álló, vértezett harcost is. A harmadik lehetetlen mélységbe hajol, hogy hátulról három lövést eresszen meg a fejem irányába, de én már rég ott sem vagyok, az öklöm egy Obszidiánt irt ki éppen.

Jobb combomnak célba találó gránát koppan, a mágnese egyből rám cuppan, de már le is csaptam reflexből a beretvámmal, Alexandar pedig odébb rúgja. Tíz méterrel előttünk robban fel, hátralódít bennünket.

– Tovább.

Tizenhat évesen gyilkoltam. Húszévesen hadvezér lettem. De ifjú énem nem erre készült, zsenge voltam, és váratlanul ért a harc. Az az énem a Pokolfúró volt, ez az énem a karomFúró.

Úgy hasítok keresztül a Zéró Légió sokat látott veteránjain, mint a vajon. Pedig önti őket ránk a hajó minden folyosója, szeglete. A létezés füstté, tűzzé változott. A vértem pattog, belső figyelmeztetések bombáznak. Le-fel kapcsolgatom az impulzusVértet, hogy alkalma legyen hűlni kicsit, nehogy megfőjek benne. A Gorgók nem adják olcsón magukat, és nem mellesleg el sem akarnak fogyni.

Beszorítanak. Három oldalról körbezártak, előre pedig nem jutunk tovább. Nyelvetlen a főfolyosót tisztítja meg egyetlen lövéssel a hátunk mögül, közben őt is oldalba kapja valami. A vértjén lyuk füstölög, ő pedig előrebukik. Végzek a támadójával, és megosztom vele a vértemet, hogy legyen ideje összekapni magát.

– Csúszás.

Alexandar zökkenőmentesen vált, céloz, és belövi a folyosót. Thraxa ritmusban fordul vele, átveszi a helyét. Nyelvetlen közben regenerálódik, és beáll Thraxa helyébe. Alexandar tébolyodott lángcsóvaként vágtat végig a folyosón, a beretvája mellesleg nyírja, akit csak elér, a gravitációt olyan könnyedséggel fordítja fejjel lefelé, mint senki a világon. Az egy szem Sevro kivételével talán. Az utunkat álló tüzéreken próbál áttörni, hogy végre előre is tiszta legyen a pálya.

– Burok beszakadt – jelenti Rhonna a fülembe –, behatolok.

A Gorgó tüzérek nagykönyves flaviusi lefegyverzést mutatnak be Alexandaron, hárman elektromos sorozatokkal blokkolják, mielőtt elérhetné őket, ezzel az impulzusVértjét alaposan túlterhelik. Ketten nagy erejű lövegekkel célozzák a meggyengített páncélt, és ki is ütik. Úgy imbolyog, mintha lerészegedett volna. Ekkor adja meg a kegyelemdöfést a Centúriójuk: az ökle megvillan. Három pajzsmetsző tőr süvölt a feje felé.

Thraxa előrelódul, a tőrök sisteregve kapnak gellert az ő sértetlen páncélzatán, de az egyik kilyukasztja a bal vállát, kibillenti az egyensúlyából, oldalra taszítja.

– Csúszás!

Thraxa helyébe pattanok, gravCsizmával előre belevágódom az átkozott tüzérségi egységbe, hogy egyszer és mindenkorra leszámoljak velük. Miközben a testük csepeg le a vértemről, a barátaim pedig a hátam mögött harcolnak, megpróbálok a füstön át végre képet kapni a folyosóról előttünk. A gomolygásban vörös szív lüktet. Aztán fehér koponya csatlakozik hozzá.

Két alak állja el a cellákhoz vezető utat – az Olümposzi Lovagok beretvái fogakként villódznak. Mellvértjükön az azonosító szív- és koponyaembléma a világba ordítja, hogy kivel állunk szemben: a Szerelem és a Halál Lovagja.

Hol lehet a Viharé?

Hol lehet Aja egyetlen fia?

Valami néma istenhez fohászkodom, hogy csak ne Orionnal legyen.

Balra Gorgók, jobbra Gorgók. Mögöttünk egy közel százötven kilós csúcsragadozó kuporog a folyosón, fekete-szürke harci leopárdsisakja leeresztve, vadászatra készen.

Ajax.

– Kölyök Kettő, megkaptuk az Olümposziakat, tiszta vagy. Hozzám – vakkantom.

Lendülünk, el Ajaxtól, a Szerelem és a Halál felé. Ők is, ahogy mi, gravCsizmában, kényük-kedvük szerint forgatva a gravitációt. Akárcsak mi. Összecsapunk, acél cseng-bong. Halállal a falnak csapódunk, a mennyezetnek, a padlónak, sakkfigurákként sodorjuk el a sivatagi ruhás Gorgókat. Egyszerre sütjük el impulzusÖkleinket, és olvasztjuk semmivé egymásét. A robbanás ereje az egymással küzdő Szerelemnek és Alexandarnak csap bennünket, akik eddig sokkal elegánsabban és kecsesebben párbajoztak. Alexandar átpasszolja Szerelmet Thraxának, aki a pörölyének gigantikus csapásával igyekszik befejezni a munkát. Akkor Halál oldalról csapódik Thraxába, hogy védje szárnysegédjét.

A hátuk mögött Nyelvetlen elsüti Ajaxra a löveget. De még soha ilyen gyorsaságot nem láttam: Ajax felpattan a plafonra, Nyelvetlen felé siklik, aztán szikrázva dobbant át a padlóra, hogy hason száguldjon tovább. Mivel a löveg légnyomása felfelé tolja a csövet, Nyelvetlennek időbe telik, hogy ismét lefelé célozzon vele.

És Ajax számolt ezzel a belassulással.

Elhasít Nyelvetlen mellett, a csuklója villan. Befékez, megpördül, és már fel is vette a Fűz-módszer Gyökérnyeső-állását. Bizonyára az anyjától tanulta, nem sokkal azelőtt, hogy megöltük, hiszen ez az egyik legvégső, legbonyolultabb alakzat.

Nyelvetlen négy darabban zuhan a padlóra, halott volt, mielőtt végiggondolhatta volna.

– Thraxa, hagyd meg nekem! – üvöltöm, ahogy a Telemanus ráveti magát a Viharlovagra. Mert ő is villámgyors és felfoghatatlanul erős, ráadásul kemény, mint a kő. Csakhogy Ajax két csúcsvérvonal beteges egyesülésének gyümölcse, a Raák és a Grimmusok keverednek benne. A tapasztalatot leszámítva semmiben sem lehet neki Thraxa ellenfél, viszont abban is erősen jön felfelé.

Eltáncol a pöröly csapása elől, közben bevisz két döfést Thraxa vértjébe. A nő hátrahőköl ettől a hihetetlen gyorsaságtól, és én hiába rohannék a segítségére, Alexandar Halállal és Szerelemmel verekedve elállja az utam. Ajax földre teríti Thraxát. A pörölyét félrelöki.

Vérvörösbe váltok.

A beretvacsapásba beleborzong az egész karom, ahogy kezelésbe veszem a Halál Lovagját. Hét másodpercig jó ellenem, akkor kinyílik, enyhén és butácskán, nem túl elegáns megoldást kínál: a feje fölül kapja a csapást, és ahelyett, hogy próbálná elnyelni az erőt, ki akarja védeni. De a penge görbületével nem számol. A beretvám nem csúszik le, nem fordul el, és én teljes testsúllyal tolom bele a saját pengéjét a saját vértjébe. Ideje sincs kirántani, én pördülök, és lecsapom a fejét.

Hátra arc! Amikor utoljára arra néztem, Ajax még vagy tizenöt méternyire volt tőlünk. Most kis híján lefejez, ahogy elzúg felettem. Az utolsó töredékmásodpercben ütöm el a pengéjét, az anyja szeme nyilván elégedetten csillogna, ha látná ezt az ütésváltást.

Egy kitűnő gyilkos hárommozdulatos szettet simán össze tud hozni zsinórban, egy egy másodperces begyakorolt, kiművelt ütéskombinációt. A jó harcosoknak megvan a jellegzetes szettje, a kézjegye. Cassius, aki benne volt a Mag ötven legjobb vívójának csapatában, ötös kombinációt tudott. Egyszer láttam Lornt, neki nyolc fért bele egy másodpercbe. Ajaxnak is megvan a nyolc. Nem mintha Lornhoz lenne fogható a tudása, nem mintha annyira jó lenne, viszont lélegzetelállítóan gyors. Olyan vele harcolni, mintha jeges vízbe hajítanának.

Százszázalékos sokkhatás.

Nem is látom külön-külön a mozdulatait, még egy Arany szem sem képes már ezt a pengetempót követni. Mire leereszti a pengét, hogy elém lépjen a cellák felé nyíló folyosón, háromszor is megcsípett a hegye. De őt is az enyém. Sétapálcaként suhogtatja a kardot, miközben a Szerelem Lovagja megragadja a lehetőséget, és csatlakozik hozzá, felveszik a Hüdra-védállást. Alexandar mellém biceg. Thraxa hörögve húzza a lábát hátul, de azért csak beáll a sorba.

Ők is, mi is a keskeny folyosót lessük. Mindenki vérzik. Gyerünk, Rhonna, egyelőre nem szeretném ezt az árat kicsengetni.

– Reméltem, hogy így lesz – közli Ajax a sisakvértje alól. A hangja majdnem olyan mély, mint a nagyapjáé volt. – Te leszel az első, aztán tovább a táplálékláncon lefelé: elkapom a feleségedet. Az árnyékodat. A Bellonádat.

Bármennyire is szívesen csapnám le egyszerre Atalantia jobb és bal kezét azzal, hogy a két legjobb Lovagját kivégzem itt helyben, és mielőtt még Ajax kinőné magát, leszámolnék vele, ha itt hagyom a fogamat, még nem zártuk le megnyugtatóan a háborút.

– Kölyök Kettő, mi az ábra? – szólok rá Rhonnára, de közben egy pillanatra sem veszem le a szememet Ajaxról.

– Csomag begöngyölve. Ajándék elhelyezve. A zsinórt kötöm éppen. Jöhetsz, Char, ha épp jólesik.

– Már füstölök arra. Kezd itt zúzós lenni a lég. Két romboló és négy láng tart felénk.

– Elugrom. Három, kettő, egy.

Elfordulok Ajaxtól, magamhoz ölelem Thraxát és Alexandart. Reméltem, hogy a jelenlétem idevonzza az Olümposziakat, jönnek, mint a légypapírra, mert mind magának akarja a fejem lecsapásának dicsőségét. Kicsit úgy képzeltem, hogy át is tudunk törni, de az ember inkább legyen óvatos ezekkel a lovagokkal.

Míg én magamra rántottam minden figyelmet, Rhonna a csillagÖltönyében szép suttyomban a cellák felett landolt, és befúrta magát Orionért. Ő lopta ki nekünk.

Baaaaaaammmmmmmm.

A hajó hátsó traktusa Ajax és a Szerelem Lovagjának háta mögött semmivé lesz. Rhonna bombája elintézte. Tátongó pofaként nyílik meg a hajótest az űrbe, a nyomás elillan, és kirántja őket a semmibe. Mi is kipörgünk a törmelékmezőbe. Minden pörög körülöttünk, és mi ezerrel kapaszkodunk egymásba. Csak villanásokat látok a bejövő ellenséges hajókból, sárkánySzárnyak hasogatják a sötétséget, és a Halottkeltő már felénk száguld. Amikor éppen azt gondolnám, hogy ezt Char benézte, és egyenesen belénk rohan, felrántja a hajó orrát, megpördül, és a hajó farán lévő rakodótér magába szippant bennünket. Az ajtó abban a szent minutumban visszazár, és mi hárman üveggolyókként pattogunk a falakon. Egyedül Rhonna felszerelése kattan a mágneszárral a padlóhoz, karjaiban egy zsákot szorongat, mint valami bebugyolált csecsemőt.

Sikerül megmarkolnom egy kapaszkodót a falon, és pont akkor kukkantok ki a kajütablakon, amikor a reaktorok, amelyeken korábban annyit melóztunk Alexandarral, aktiválódnak. Tucatnyi hajóroncs ragyog fel a semmiből, meglepetésszerűen. Belülről szívja be az erő a burkolatukat, majd vakító villanással terhelődnek túl a reaktoraik, egyszerre mind a tizenkettő.

A két romboló – és a lángHajók, amelyeket kíséretül küldtek – megremeg a temetőn végigseprő energiahullámokon. Kibelezett csillagHajóim élettelen tetemei őrült csomagokként zsugorodnak össze és bomlanak szét. Vonítva figyelmeztetem Thraxát és Alexandart, ahogy a megroppant roncsok darabkái megveszett lövegekként csapkodnak körülöttünk az űrben, százméteres törmelékcafatok száguldanak bele az erősítésképpen érkező ellenséges hajókba, Atalantia seregébe.

Flottája a temetőmező másik végéből nézi végig, ahogy kilométer hosszú rombolóik hamuvá válnak, mi pedig akár a lövedék száguldunk a Merkúr felé. Colloway már az éterben, közli a köztársasági védelmi erőkkel, hogy Arató érkezik. Fedezőtüzet kérünk.

Izzadságban fürödve kuporodom le a padlóra. Alexandar segít kihámozni Rhonnát a szereléséből, Thraxa sziszegve emeli ki a vákuumzsákot a felszerelés öleléséből. Óvatosan fektetjük el a padlón. Lehunyom a szemem, egy pillanat erőgyűjtés, mielőtt még kibontanám a csomag zárját. Nyelvetlen az életét adta ezért. Hiába, hogy nem ismertem annyira, amennyire ismernem kellett volna, azt tudom, hogy többet érdemelt volna, és most több életet megmentett, mint valaha is remélhette.

Oldom a zárat.

A csomagban összezsugorodott, rabruhás kis nő. A feje körül oxigéngomba. Leveszem róla. A bőre hamuszürke, arca fele hiányzik. Mintha valami lerágta volna. De a szeme éppolyan kék, mint emlékeimben. És könnybe lábad, ahogy a gazdája, Orion az arcomhoz emeli megcsonkolt ujjait. Cserepes ajkai vad vigyorba torzulnak:

– Üdv, Arató.

ELSŐ RÉSZ
A CSÍNY

Vad vasból vésve a végső.

Most e silányabb érc idejébe betört a gonoszság

mind, sebesen; menekül hűség, jog, tiszta szemérem;

és a helyükbe a csel s a ravasz szív száll, a csalárdság

és az erőszak, a birtoklás vétekteli vágya.

Ovidius: Átváltozások

1
DARROW

EGÉSZEN A VÖLGYIG

Vakok közt állok. Napégette arcokból ködös szemek fordulnak a nap, a kőobeliszkek, a kérges tenyerekben markolt csekélyke fehérjeadag felé, vezérükhöz, aki erre az átkozott helyre vezette őket, és közben nem látnak semmit, semmit, csak a sötétséget. Retinájukat ellenségeink utasítására égették ki.

Úgy nyúlnak vörös köpenyem után, mintha meggyógyulhatnának érintésétől. Vörösek, Szürkék, Barnák, Rezek és még néhány Obszidián is akad közöttük, akik úgy döntöttek, hogy nem hallgatnak királynőjük hívására, s nem tartanak vele a Földre. Ezek a Legionáriusok ugyan túlélték a Rettegés Lovagjának ravasz cselvetését a Nyugat-Ladonon, de mire megyünk velük? Lett 2301 főnyi sebesültünk, akiket etethetünk, gyógyszerezhetünk és akiknek a védelméről kénytelenek vagyunk gondoskodni. Ugyan miért ölne Atlas au Raa, ha sokkal kifizetődőbb csonkítani? Embereim nekikeseredve mérik fel az élő veszteséget, de akadnak olyanok is, akik inkább félrefordulnak, mintha a puszta látásuktól hasonló végzetet vonnának magukra.

Fekete cseppenként mérgezi a lelkünket.

Lehajolok egy Szürkéhez, akinek a lábai helyén csak két tömpe csonk maradt.

– Úgy festesz, Légiós, mint aki beszorult egy Telemanus és egy korsó whisky közé.

– Tartok tőle, uram. De ha lesz felszerelésem, megyek vissza a harcba.

Ha Arany volna, vagy Obszidián, úgy is lenne, ahogy mondja, néhány hónap múlva teljes harcértékű katona lehetne ismét, de közkatonákra nem fecsérelhetjük szűkös protéziskészletünket. Nem volna okos beruházás. Valaha úgy véltem, hogy a háború legnagyobb bűne az erőszak, de tévedtem. A legnagyobb bűn az, hogy jó emberektől is gyakorlatias döntéseket kíván.

– Most is látom magam előtt, uram. Mint valami szellemfarok, olyan volt – dörzsölgeti a Szürke a szemeit, miközben a Rettegés Lovagjának tűzbillogára emlékezik. – Ragyogott, mint a nap. Azóta szemhunyásnyit sem alszom.

– Ahogyan én sem. De amikor legközelebb kinyitod a szemed, a Marsot látod majd. Hippolütéből való vagy, igaz?

– Úgy van, uram, a jádevárosban születtem és cseperedtem.

– Akkor hamarosan ott osztrigázunk és szivarozunk együtt, ígérem – veregetem meg a vállát, mormolok még valami zagyvaságot, aztán lépek tovább.

Öreg Vörös férfi előtt állok meg, aki a hőség dacára is kopott kockás plédet borít a vállára. Fején csak keskeny félholdnyi ősz hajat hagyott az idő, de a füstpálcát gyakorlottan sodorja. A szeme vakon cikázik, megérzi a jelenlétemet, beszívja a levegőt:

– Te vagy? – nyújtja a kezét. Megfogom. A füstpálcája idegesen remegni kezd. Megfogom a remegő kezet, és biccentek egy asszonynak, hogy adja ide a gyújtóját. A füstpálca vége zizegve kunkorodik fel, ahogy meggyullad, és közben már vissza is adtam a gyújtót.

– Megviseltnek tűnsz – mondom.

Nagyot szippant a dohányból, a remegése csendesül.

– Vörös vagyok, uram. Életem jórészét vakon éltem le. Megleszek most is. Ha akad más éhes száj, velem ne legyen gondod, uram, én megmaradok.

Ez a kiejtés…

– Melyik bányából jöttél, Légiós?

– Éppenséggel a tiédből – vigyorog.

– Lykosból? – vizslatom az arcát. Szemei körül a szarkalábak között légymarások vörös pettyei. – Hogy hívnak?

– Nem ismersz meg, uram? – szippant megint a füstpálcából. Gyorsan ég, izzik. Ugyanúgy áll a kezében, ahogy azon a napon, amikor Eo meghalt, a gyűrűs- és a kisujj között tartja. Mint akkor is. Bőrömön érzem a bányamélyi szelet. Orromban a rozsda- és a szeszszagot, fülemben Eo nevetése csendül. Milyen rég volt már.

– Dago – suttogja a szám. – A Gamma Dago.

Lehetséges, hogy ő az? A Pokolfúró, akiért gyerekkoromban úgy rajongtam és akit úgy gyűlöltem? A férfi, akitől megtanultam, mi is a kudarc, a vereség? Aki harminckét babért nyert. És most itt van a Merkúron, az én seregemben. Tizenöt évvel később. Őt elnézve, mintha negyven is meglett volna már. Őt látva magamon is erősen érzem a kort.

– Szarveretes életnagyságban, uram – villantja rám ugyanazt az évekkel ezelőtti vigyorát, még ha a sebláztól borzong is a bőre. Foga se sok maradt.

– Hogyan…? Mióta vagy…?

– A Mars óta, uram. Öt éve.

– És eszedbe sem jutott megkeresni engem.

– Az ember ne szarakodjon a Pokolfúróval, ha az épp a babérért gürcöl – fordul köhögésbe a nevetése. – De megszerezted, uram. Jól megszerezted, nem mondom.

– Uram – bukkan fel a hátam mögül Felix, makulátlan Arany testőröm. Egy az Augustus-Házra felesküdött kisebb Házból csatlakozott hozzám, kibillenthetetlen cinikus a tag. Nemrég múlt negyven, az aljaSzíneket nem sokra tartja, de a feleségemhez hű és a Marsról való. Manapság ennél megbízhatóbb fajtát nehezen talál az ember. Még kéttucatnyi hozzá hasonló Arany testőr sorakozik fénylő istenként a vakok tengerének partján. Az emberiség aranyhomokja és piszka. Bűntudat jár át, amiért az Aranyat választom a sajátjaim helyett, hogy megóvják életemet. Már megint a gyakorlatiasság. – Az űrsikló indulásra kész. Az… útitársa kezd nyugtalankodni.

Szívem szerint maradnék, hogy alaposan kikérdezzem Dagót, de nem lehet. Így is alig tudtam időt szakítani erre a látogatásra. Pedig volt idő, amikor szabadon kódoroghattam a sebesültek erdejében, hogy a mélyén, egy hordó mellett Sevróra találjak, ahogy épp vereséget vereségre halmoz karachiban, mert annyira bénán játszik. Mindenütt fájó a hiánya, nem csak akcióban. Annyi űrt kellene valahogy betömködnöm.

– Arató – int magához Dago. Lehajolok hozzá, ő közben kinyitja a zsákját, két edényt látok benne. Az egyikben marsi föld, a másik egyelőre üres, abba a saját hamvait tölteti majd. A legtöbb marsi katona retteg attól, hogy idegen tájon éri a halál. Mennyi összezsugorodott tetemet láttam a bombázás után holtukban is a hazai földet markolni! Mennyi hamvedret küldtem már vissza a Marsra, hogy tartalmukat az ottani tengerekbe szórják! Dago a hazai földet adja nekem. Érzem a Mars szagát, a vas halvány édességét.

– Ezt nem fogadhatom el – tiltakozom.

– Mert a te edényed hol van?

– A Lunán hagytam. Ez egy váratlan nyaralás.

Belemarkol a földbe, nyújtja felém.

– Ez lykosi föld – köhög fel némi vért a takarójába. – A tiéd és az enyém, egyformán. Később visszaadhatod, és akkor majd itókázunk egyet, s elbeszélgetünk. Mit mondasz? – fogja meg a kezemet, és egyenesíti ki az ujjaimat, hogy beleszórhassa a földje egy részét. – Így veled lesz a Mars, egészen a Völgyig veled.

A körülöttünk állók elkapják a szavát, öklükkel a mellkasukat kezdik püfölni, mintha afféle fordított siratót ütnének. Mert ez nem a gyorsból lassul le a halálig, míg végül megáll a szív, hanem lassan indul, és egyre szaporábban dübög. Mondanék Dagónak még valamit, de újabb füstpálcára gyújt, és belefújja arcomba a füstöt, mint akkor nagyon régen.

– Nincs idő cseverészni, uram. Sietned kell gyilkolni.

Megmarkolom a földet.

– Egészen a Völgyig.

A lykosi földet biztos zsebbe téve hagyom el a sivatagot, hogy a csatára készülődjem.

A siklóm a krétasivatag felett északnak tart. A háttérben a torz napfényben Héliopolisz izzik. Egy kilométer magas és vagy tizenöt hosszú védfal zárja el a két hegylánc közötti völgybejáratot. Még a Votum-Ház építtette, hogy megóvják a várost a sivatagi viharoktól, amelyeket tavasszal a Szükorax-tenger felől érkező légörvények támasztanak, és amelyek észak–déli irányban végigsepernek a Ladon-pusztán, miközben feldúlják, ami az útjukba kerül. A falon mindenütt szikrát vet a fény a kilőtt hajókról átmentett védelmi lövegek csövén, a mérnökeink épp most telepítik őket.

Bánt, hogy így fecséreljük a tűzerőt, hiszen ezzel ugyan vissza nem verhetünk semmilyen támadást, csak a városiak és a vezetőjük, Glirasztész FőKreátor lelki nyugalmát teremtjük meg. Héliopolisz a Merkúr második legnagyobb és leggazdagabb városa, tele építészeti kincsekkel, a kocsiversenyéről híres és a parti bányák kapuja, stratégiailag azonban elenyésző a jelentősége. Nem itt fogom megtörni az ellenséget, hanem fent, északon.

Héliopolisz szálka a szememben. A társadalomhű felkelések, összeesküvések és zuggyilkosságok melegágya. A fal mögött megbújó gőgös mészkőváros egészen a Szirén-öbölig terjeszkedik délen, sőt, azon is túl, elnyúlik a Kalibán-tengerig. Menekültek és katonák nyüzsögnek poros utcáin, nehéz nyári bűzük megüli a várost. De egy, még ennél is áthatóbb szag terjeng ebben a sivatagi városban. Nem a guanó, és nem is a halpiacok vagy a hadigépezetek bűze, valami másnak a szaga, amely bekúszik az agyba, és megüli az idegrendszert.

A félelemé.

Legionáriusaim szemében lobog ez a félelem, ahogy az eget kémlelik és látni vélik a haditervét szövögető Atalantiát az Ármádiájával, vagy épp az árnyékba borult hegyek mélyén megbúvó, nyúzónyársaikat hegyező gerillákat és a Rettegés Lovagját, vagy éppen ezeket a nagyon is valóságos utcákat, ahol bármelyik merkúri lehet kém és orgyilkos.

Míg a flottám pusztulása csonkítás volt, addig ez az elnyúló ostrom a kivéreztetés. A Rettegés Lovagja bozótharcosainak kiszolgáltatott lét és az Eső várása lassacskán rágja szét a lelket. Hű marsi embereim a sivatagban és a hegyekben őrjáratoznak, készülődnek a háborúra, miközben tudják, érzik az orvlövész szívüket célzó golyóját, várják a figyelmeztető sikolyt, ahogy megint merénylő pókakna robban valahol. Talán éppen a lábuk alatt. És ez még mindig kívánatosabb végzet, mint a Gorgók, vagyis a Rettegés Lovagja Nulladik Légiója nyársaló veteránjainak kezére jutni.

A félelem meglopja harcosaimat, elveszi méltóságukat, megfosztja őket a nemes céltól, az ügybe vetett hitüktől. Ugyan ki képes megingathatatlanul hinni, ha nyakán a hurok? Már csak a halált várják, hogy Atalantia és Atlas lassan megfojtsa őket.

Vannak, akik kapaszkodnak a reménybe, hogy a Köztársaság küldi a felmentő flottát. Halovány esély van is tán rá, de ha most összehúzom magam, hogy kivárjam, míg a feleségem sebességet vált a demokrácián, akkor árnyék sem marad belőlünk addigra, mire lecsap az ellenség. Akkor legyekként hullunk el, és a félelem árnyéka kúszik majd az Új Fórum épületeire, Atalantia titáncsizmája pedig halált visz az otthonomba.

Ez mindent leegyszerűsít.

Végeznem kell vele, mielőtt még ő végezne velünk.

A Ladon-puszta felett repülünk, a Merkúr központi kontinense, a Héliosz nevezetű napöv felett. Homokjába az idők során itt pusztult három hadsereg porai vegyülnek, és hamarosan egy negyedikével is tovább duzzasztom.

Valahol a pusztaság baltahegyei között terelgetik, csalogatják a Vonítóim a Rettegés Lovagjának erőit a csapdám csalétke felé, egy Eleuszisz nevű kisvároshoz. Sevrónak kellene őket vezetnie. Két bolygó négy parancsnokát küldtem Atlas ellen, de mind a négyet karóba húzva küldte vissza hozzám. Csakis Sevro és én vagyunk képesek ellenállni a Rettegés kegyetlenségének. De egyedül nem bírok el ennyi terhet, ezért Thraxa vezetésével a megmaradt legjobbjaimat menesztettem a feladattal. Velük tartott Alexandar is, ha ütésváltásra kerülne sor.

Héliopolisztól délre, a Kalibán-tenger trópusi szigetein és dzsungeleiben az egységeim rakétákat, aknamezőt és gyalogsági rövidhullámú lövegeket telepítenek. Északkeleten, a Petaszosz-félszigeten, ahogy emelkedik a tengerszint és barátságosabbá válik az éghajlat, sűrűn lakott városok íve, a Gyermekek emelkedik.

A főhadiszállásom a bolygó fővárosában, Tükhében maradt. A Votumok kedvelt nyaralóhelyét erődvárossá alakítottuk. És még innen is, a gazdag termést hozó síkokon és birtokokon túl is látszik az égen a hegynyi tömb, amelynek óvó árnyékában a spiráltornyú város megbújik: a Hajnalcsillag.

Orion szabadesés-manőverének köszönhetően a flottám vezérhajója túlélte a cselvetést és Atalantiáék semmiből érkező támadását, vagyis ahogy nevezik, a Kalibáni Csatát, mert az égből lezuhanó, kilőtt űrhajók mind ebbe a tengerbe hullottak. A Hajnalcsillag most Tükhét vigyázza, hogy a szükséges javításokat és a karbantartást követően ismét hadba szállva emelkedjen fel a csillagok közé.

Tükhé nemcsak azért kulcsfontosságú, mert a visszavonulás erődvárosa lehet, hanem a gravHurok miatt is, amely a Heszperida-hegylánc alatt kapcsolja össze a fővárost Héliopolisszal. Ha a harcok elérnék Tükhét, ez marad az egyetlen erősítést hozó útvonalunk, és ha esetleg már nem lehet tartani a várost, erre menekülhetünk vissza Héliopoliszba. Vagy Ladon-pusztán át… de ezerszer inkább vacsoráznék együtt a Rettegés Lovagjával, mint hogy bemerészkedjem a hadseregfaló sivatagba.

Míg a Halottkeltő északnak tart, jelentéseket fogalmazok a tanácsteremben. A Szükorax-tenger északi peremén lezuhant lángHajók jelzőfénye pislog, látom őket a haditanácsterem nagy kijelzőjén. Mellette egy Ezüst magyaráz a délvidéken mutatkozó sugárzás elleni gyógyszerhiányról. El is hiszem minden szavát, csakhogy a készleteink nagyját kénytelenek vagyunk Tükhében tartani.

– Hamarosan több is lesz, mint kellene – nyugtatom meg.

– Talán új készletekre bukkantunk valahol, uram?

– Nem.

Pislogva fogja fel a mondat értelmét.

Fullasztó az életem. Fájdalmas, hogy a készletek és utánpótlások, a végtelen logisztikai képtelenségek sora és az építkezések késlekedése tölti meg a fejemet, a napjaimat. Friss levegőt akarok.

A dokkoló bejáratánál Rhonnába botlom. Orion nyilván odabent van. Tiszteleg, amint meglát. Amióta olyan nagy szerepet játszott Orion kimenekítésében, az ázsiója jócskán megnőtt a seregben, különösen a Narancs és a Kék tengerészek és tisztek rajonganak érte. Egyelőre nem szállt a fejébe a dicsőség. Ezt az apja, Kieran érdemének tudom be.

– Milyen? – kérdezem tőle.

– Csendes – feleli habozás nélkül. – Egymagában eszik, már ha eszik egyáltalán. A zuhany alatt többet van, mint a kajáldában. Mint aki képtelen lemosni magáról valamit. Ha teheti, kerüli a férfiakat. A rémálmok miatt inkább nem alszik, és a lakosztályában egy pillanatra se hunyja le a szemét. Minden éjszakát máshol tölt. Az őrség szinte képtelen lépést tartani vele.

– Végül is Atlas a kabinjából raboltatta el. Én sem tudnék többet a helyében az ágyamban aludni. Említetted bárkinek is a parancsomat?

– Nem, uram. Azt tudom, hogy Harnasszosz Imperátorral közölted, hogy Orion átment a pszichovizsgálaton. Most a hallgatás a legjobb módszer.

– Igen, igen. Téged kiszúrt már?

– Te kiszúrtál, uram, amikor az este ahelyett, hogy szunyáltál volna a doki előírása szerint, Vé néni hologramját hallgattad?

– Ablak?

– Növényház.

– Öregszem, a francba is – dörzsölöm meg a szemem.

– Vagy én mozgok egyre puhábban.

Persze, igazából csak idő kérdése volt, hogy a többiek is szépen elkezdjenek felzárkózni. Milyen fiatalnak látszik, és mennyire öregnek láthat engem.

– Tudtad, hogy az apám, amikor meghalt, fiatalabb volt, mint most én? – kérdem kis kuncogással. – Hozzád közelebb állt korban, mint hozzám. És mégis öregemberként emlékszem rá.

Az unokahúgom a szája szélét rágcsálva pislog végig a folyosón.

– Kérek engedélyt, hogy rokonként beszélhessek, uram.

– Nem bírod, hogy a halálról zagyválok? – kérdem, de csak a válaszomat várja. – Az engedélyt megadom.

– Szart se tudtam, míg ide nem jöttünk. Majdnem kilenc voltam, amikor kiderült, hogy mégsem haltál meg. Tinoson mindenki folyton veled jött, hogy így meg úgy. Én viszont egy szót se értettem. Ebből se – mutat a karom köré tekeredve szunnyadó parittyaPengémre. – Egyszerűen csak a bácsikám voltál. Aztán megmentettük Oriont. És akkor felfogtam. Hogy addig a szíve szerint minden szarveretes arc elhúzott volna a Merkúrról a vérbe. De akkor te kiugrottál a hajóból, és megláttak – mondja, és észreveszem, hogy az emléktől égnek mered a karján a szőr. – Egyáltalán nem vagy öreg. Csak engedned kell végre, hogy mások is cipeljék kicsit a poggyászt. Mert még az Aratónak is kell pihennie néha, uram. Pláne, ha haza is akar vinni innen minket.

Még mindig azt gondolja, hogy csodatévő vagyok. Csakhogy nem az elmúlt napok merítettek le, egy egész emberöltőnyi háborúskodás szedi most a vámját rajtam. Az unokahúgomnak fogalma sincs róla, mekkora terhet cipelek, és hogy korábban milyen mértékben osztoztunk ezen Sevróval. Hogy a Légióink milyen gyatra állapotban vannak. Hogy az ellenség soraiban hadászatilag mennyivel kifinomultabb még a legutolsó Szürke is, mint a mi katonáink. Az Aranyaikról nem is beszélve. Nálunk egyszerűen kisebb a szellemi kapacitás. Meg a tűzerő.

– Kösz a törődést, Lándzsás, de figyelmeztetlek, hogy soha többet ne kémkedj utánam – lépek az ajtó felé.

– Uram.

Kezdek besokallni, de azért visszafordulok felé. Már vigyázzba vágta magát.

– Ha majd esik az Acéleső, kérek engedélyt, hogy az egységemmel harcoljak.

– Nem adok engedélyt. A személyem mellett lesz rád szükségem.

– Mert az biztonságosabb? – méreget azzal a kemény, vallató pillantással, amellyel az anyám szokott. Victrát leszámítva a lykosi nőknél nincs makacsabb fajta. – Arra van szükséged, hogy minden embered tegye a dolgát. Ezért engedted, hogy Alexandar veled menjen a Medúzára. Ezért küldted el Thraxával. Hogy tegye a dolgát. Ettől nem óvhatsz meg egyikünket sem.

– Te nem Alexandar vagy.

– És mégis csillagÖltönybe dugtál, és átlövettél a Medúzára – mondja, és egészen közel hajol. – És most persze már bánod, mert furdal a lelkiismeret. Hogy egyáltalán hagytad, hogy idejöjjek veletek a Merkúrra.

Ez betalál.

– Az oldaladon, uram, egy mocskos szájú, macskaléptű, egyhúsz magas, negyvenkilós kockázat vagyok. CsillagÖltönyben már sokkal elviselhetőbb. Sárkányvadászban viszont kiköpött acélisten – pirul bele a lendületbe. – Tudom, hogy apu miatt aggodalmaskodsz. De én döntöttem úgy, hogy veled maradok, amikor Sevro lelépett. A saját döntésem, hogy itt vagyok. És a saját döntésem, hogy harcolni akarok – fűzi hozzá keményebben. – És ha tán minket elintéznek, akkor az acél eléri apu fejét is, Dióét, és a testvéreimét is ugyanúgy. Szóval, cseszd meg a bűntudatodat. És hagyd, hogy végre tegyem a dolgom.

Orion megmentésénél nem volt más választásom, mint bevenni őt is az akcióba. Ellenben most van.

– Az impulzusÖklöm stabilizátora még mindig túlérzékeny kicsit – felelem. – Próbáld meg újrakalibrálni, Lándzsás.

A fiamat képtelen voltam megvédeni, ám amíg lehetőségem van rá, a testvérem lányára vigyázni fogok. Amikor megindul az Eső, Héliopoliszba küldöm, hogy ott várja ki a vihar végét.

Otthagyom Rhonnát, hadd füstölögjön magában, és bemegyek a raktér végében ücsörgő Orionhoz. Korábban köpcös, tömzsi, keménykötésű alakja pálcavékonyra aszott. Arca komorabb a kinti sötétségnél, a lábait a semmibe lógatva ül a rámpán.

Amint meghallja közeledtem, felém fordul. Az arcán foltokban látszik még a sok újraHús-pótlás, ahol Atlas krátereket tépett ki belőle. Kezén vadonatúj fémujjak fénylenek.

– Gondok? – kérdi.

– Nyomulós rokonság.

Mosolytalanul fordul vissza a sarki éjszakához. A bolygó légkörén túl Atalantia hadihajói cirkálnak, és várják, hogy kidugjuk a fejünket a pajzs alól, és végre törmelékké lőjék.

– Hideg van itt hátul – mondom bele a süvöltő szélbe. Épp egy jégpárkány mentén haladunk. – Miért nem mész a kantinba? Colloway szerint vacak érzés üres gyomorral irányításra kapcsolódni.

– Bírom a hideget – feleli a messzeségből. – És hogy azt teszem, ami tetszik.

– Jogos – telepedek mellé, és lógatom ki a lábamat. Nem hazudtam Harnasszosznak és a vezérkarnak. A Kék valóban átment az első pszichorostán, bár erős a gyanúm, hogy Colloway megtolta kicsit hátulról. Még öt nappal a kimentése után is csak töredékesen, egyszavas mondatokban kommunikált, és a kis védencén, Collowayen kívül mindenkit került. Aztán kérte, hogy helyezzük vissza szolgálatba. Azt reméltem, hogy munka közben majd visszatalál régi önmagához, de tévedtem. A feladatait óraműpontossággal teljesíti, ám azontúl olyan, mint akárki, aki élve került ki a Rettegés Lovagjának kezei közül… köszönőviszonyban sincs régi önmagával.

Érdeklődve méregetem a hajótörzs fagyott felszínére írt matematikai képleteket.

– Ettől kicsit olyan, mint régen, amikor otthon folyton lekapcsolták a fűtést – motyogja Orion. – Valami jó kifogást mindig találtak rá. Az analízist így tanultam, a fagyott hajótörzsbe rajzolva. A hidegtől elgémberedett ujjakkal, hogy szinte kiesett a kezemből a pálca.

– Analízis? Szegény csajszi. Nekem csak az algebrával kellett vesződnöm – próbálom valami beszélgetésfélével kirángatni a bénultságból. Bár mondhatnám, hogy ő járt jobban. – Azt próbáld meg jelölőkrétával, fél kézzel a karomFúró pilótafülkéjének falán – mondom, és a kezemmel jelzem, hogy közben persze a másikkal ásol. – Mert a fúrót tilos leállítani, vágod? Mivel ha kicsit hosszabban áll, beszorultál.

– Ahhoz is kell az analízis, hogy a karomFúrót rendesen tudd használni – felel.

– Ja, hát apa szerint az a része már ösztönösen megy. Ha kifogásod volna, otthon a Marson lepárbajozhatjuk. Úgyis szükség mutatkozik majd új óvóhelyekre.

Elereszti a füle mellett a kihívást, elmerülten figyeli, ahogy alattunk fakó csikóhalraj kel át egy jégszigeten. Sörényüket rázva állítják irányba uszonyaikat, tömpe lábaikkal elrúgják magukat a jégről, majd visszabuknak a vízbe.

– Az apák fontosak – szólal meg végül. – De az én fajtám perverznek tartja a gondolatot – kezdené rágni a körmét, de a protézis fémjébe harap. Úgy méri végig az ujjait, mintha most látná őket először. – Közben meg engem Anyának hívnak, mi?

– Az az udvarias fele a nevednek.

– A gyerekek visszataszítóak – vonja meg a vállát. – Soha nem kellene egy sem. Nem bírom az önzést.

Kizárt, hogy egy Vörös vagy egy Arany megértse a szinaptikus ugrásoknak ezt az empatikus gondolati láncolatát. Csata közben Orion nem szavak útján kommunikál a többi pilótával. Az agyukat az elektromos áramlatok hálózata kapcsolja egymáshoz. Az ő esetükben a csonkítás legdurvább formája, ha ezeket a szinapszisokat szabdaljuk meg. Orion szinapszisaiban holtak szelleme ragadt.

Nem tudom, gondol-e a katonákra, akik odavesztek a váratlan rajtaütésben. Hogy azt érezte-e, amit egy anya érez, amikor a Megsemmisítő összeroppantotta az Eo álmát. Hogy tényleg az önzést nem bírja-e a gyerekekben, vagy inkább a veszteségtől fél.

– Túl sok hajót hívott vissza a Szenátus. Még ha előre értesültél volna Atalantia seregének közeledtéről, akkor is elfoglalta volna a légkört. Azt a csatát nem te veszítetted el, hanem a Szenátus.

– A csatát Harnasszosz veszítette el, amikor nem köpött a Szenátus parancsára, és a flottám felét visszaküldte a Lunához – kapja fel a fejét. – A csatát a feleséged veszítette el, amikor nem vétózta meg a Szenátust.

– Nem szegi meg az Új Szerződést…

– És szerinted ez erény? Az ő drága elvei többet érnek, mint az én tengerészeim élete? Esetleg attól fél, olyan lesz, mint az apja? – ingatja lassan a fejét. – Harnasszosz és Virginia bűne, én nem érzek iránta egy csepp felelősséget sem.

– Én igen. Gyakran. Például Arész Fiaiért, akik a Peremen éltek. A Ganümédész kikötőiért.

– Akkor az idegsejtjeidet fecsérled.

Mindig is kemény burokba zárkózott, de nem ennyire keménybe. Könnyű megfeledkezni a gyökereiről, az engedélyezetlen születéséről, a phoboszi Kaptárváros ködös hidegében töltött gyerekkoráról, hogy szemétszállító-pilótának szánták, aki életét a kormányzati alamizsnán tengeti, és innen kapaszkodott fel a Silenius Acél Ármádiája óta nem látott, hatalmas és sikeres hadsereg vezérkarába. Nekem a népem közt mindig volt otthonom, helyem. Oriont a sajátjai soha nem fogadták be, csak amikor már túlnőtt rajtuk, majd lenézett és azt látta, hogy alatta mindenki úgy tesz, mintha ők segítették volna olyan magasra. Az összes megmaradt katonám közül benne bízom a legjobban, mert ő az egyetlen, aki még soha nem hagyott cserben. Nincs még egy csillagközi parancsnok, beleértve saját magamat is, aki a helyében ne veszítette volna el a Hajnalcsillagot, a megmaradt túlélő hajókat és ami még van ebből a seregből.

– Felőlem kedvedre dühönghetsz a feleségem miatt – vonom meg a vállamat –, akkor is csak ő tartja még egyben a Köztársaságot. Harnasszosz pedig a megmaradt sereget tartotta egyben, amíg én ide nem értem, és amíg te fogságban sínylődtél.

– Még hogy Harnasszosz! A Narancsok kipucolt főemlősök, akik a szembefordítható hüvelykujjukat két dologra képesek használni: a csavarkulcs forgatására és hogy feljebb kapaszkodjanak a szamárlétrán. Nem tett mást, mint amire amúgy is képes – tapogatja végig a koponyáját, mintha repedéseket keresne.

– És te mire vagy képes?

– Amire te is. Ellenséget ölni – mered a semmibe, majd halkan hozzáteszi: – Az ember képes az űrben gondolkodni?

– Attól függ, melyik ember.

– Hát nekem a Földön áll le az agyam. Túl sok a súly. Túl sok az undorító ember meg a szemetük – törli le egyetlen mozdulattal a képleteit a burkolatról. – Tudom, azt gondolod, hogy Atlas megtört.

– Ha ezt gondolnám, a kórházi részlegen lennél. Szerintem csak behorpadtál kicsit.

Ez a kedvére van.

– Az egyszer tény, hogy nagyon hatékony. Összeismertetett valami förtelmes sivatagi rágcsálóval, és közölte, hogy csakis addig fog fájni, amíg a patkány eszik. Lerágta a húst a vádlimról, az orromról és az arcomról, akkor szétrepedt a gyomra és elpusztult. Hatékony volt. Gyűlöletes. És megalázó – mondja, és rám néz. – Nem érted?

A homlokomat ráncolva rázom a fejemet.

– Ketten együtt, te meg én… világokat roppantottunk össze. Ki képes még arra, amire mi? Amit az embereinkkel elértünk? És közben kiszolgáltatjuk magunkat a patkányoknak. Felszabadítjuk őket. Védjük őket. Meghalunk értük. És amint hátat fordítunk nekik, ők kivillantják aprócska fogaikat, belénk vájják őket, és falatonként falnak fel bennünket. Ám amint szembefordulunk velük, rögtön ujjonganak és ünnepelnek, úgy tesznek, mintha a rágcsálásuk nem gyengített volna meg bennünket. Pedig még a saját étvágyuknak sem képesek megálljt parancsolni. Hogy tudnák akkor önmagukat uralni, irányítani?

– Ez nagyon úgy hangzik, mintha ők mondták volna – válaszolom nagyon halkan, hogy szinte csak morgásnak hat.

– Vajon az orvos téved, ha olyasmit állít, amit nem szívesen hallasz? Csak mert tiszta, szép célokért küzdünk, még nem sajátíthatjuk ki az igazságot, fiatalember. Ha tévednék, ez a bolygó rég a hátára emelt volna bennünket. De nem tette, hanem lassan minden végtagunkat lerágja. Ha tévednék, a köztársasági flotta már rég itt lenne – pillant fel az égre. – Hol vannak, Darrow? Hol az a mi híres demokráciánk?

A kezem alá becsusszan a zsebemben a holoCsepp. A kis könnycseppnyi fémdarabon a feleségem arca. Kínoz a vágy, hogy újranézzem az üzeneteit, hogy átitatódjam a hozzám intézett utolsó szavaival, lássam az arcát, a szeme körüli finom ráncokat, hogy talán valamennyire felidézhessem magamban a bőre, a lehelete melegét. De félek megtenni. A bolygók pillanatnyi állásakor hatvanötmillió kilométernyi semmi, sötét űr húzódik a Luna és a Merkúr között. Kettőnk személye között még ennél is végtelenebb a szakadék. Benne nem kételkedem. Abban azonban igen, hogy képes lesz-e megtenni, amit meg kell tennie. Orion rátapintott az igazságra. Musztáng túlságosan is retteg attól, hogy a tükör előtt állva a testvérével vagy az apjával nézzen farkasszemet, ezért soha nem fogja feloszlatni a Szenátust. Tudom, hogy úgy hiszi, fertőző az erkölcsi tisztasága. Én azonban attól tartok, hogy a nálánál gyengébb és puhább fából faragott halandókban csak felszítja az álnokságot.

– A feleségem megígérte, hogy legyűri a Szenátorokat – mondom kevéske meggyőződéssel. – Hogy elhozza nekünk az Ármádiát.

– Akkor miért találtad ki a Porköpeny és a Tartarosz hadműveletet? Miért nem ülünk ölbe tett kézzel, és várjuk a felmentést?

– Mert a remény kábítószer, nem terv – engedem el a zsebemben a holót.

– Stimmt. Tehát minden bizonyíték híján meddig vagy még képes hinni abban, hogy a Köztársaság népe jó? Hogy egyszer csak képesek lesznek a vállukra venni a saját életük súlyát?

Mivel nem tudok megfelelni a kérdésére, egy idő után feláll, és megértőn a vállamra teszi a kezét. Ahogy Sevro kezdett meglágyulni, Orionban találtam támaszt. Mindig is hasonlítottunk, különösen a demokráciával szembeni egyre növekvő gyanakváson osztoztunk. De eddig csak a whiskysüveg mellett mormolgattuk egymásnak kókadtan a támogató szavakat. Ilyen kihegyezett állapotban soha. Zavarba hoznak a kételyei, fogalmam sincs, hogyan űzhetném el őket, hiszen az én lelkem tükörként veri vissza gondolatait.

– Mennyi idő összeszinkelned a Kékjeiddel?

– A tökéletes minőséghez nagyjából kilencven perc kell.

– Harnasszosz ma az én saram – jelentem ki. Az ajka megvetően rándul a név hallatán. – Ismered az álláspontját a Tartaroszról. Más se hiányzik, mint hogy egymás szemét akarjátok kivájni. Te szinkelj be, és vonulj vissza a lakrészedbe. Pihenned kell – figyelmeztetem, de elvonul, mint valami duzzogó kamasz. Felállok. – Imperátor. A felettesed beszél hozzád.

– A Szenátusunk szerint nem vagy a felettesem – torpan meg, és fordul felém. – Szerintük áruló vagy.

A kétellyel szemben egyetlen hatékony lehetőségünk van. Eltaposni.

– Nem érdekel a véleményed, Imperátor. Ahogy az érzelmeid sem. Arra is teszek, ha kételkedsz a Köztársaságban. Ha utálod a népét. Hadseregünket a megsemmisülés fenyegeti. Most egyedül az érdekel, hogy a legjobb fegyverem nulla órára kiélesedjen és készen álljon. Éles leszel, Imperátor?

– Mint a patkányfog, uram – vágja magát vigyázzba.

2
LYSANDER

MEGSEMMISÍTŐ

Hírhedt, vénséges behemót lebeg a himlőhelyes bolygó felett. Hamarosan magába fogadja a korvettet, amelyen az Iótól a Merkúrhoz érkeztünk.

A közel négy kilométer hosszú szörnyeteg valami ősi lándzsára hasonlít. Ütött-kopott burkolata homokszínű, mint azok a kagylók, amelyeket apámmal gyűjtöttem a lunai Békesség tengerének partján. De a kagylókkal ellentétben erről nem verődik vissza a fény.

Megsemmisítőnek hívják.

Megsemmisülök.

Remélem, hogy Atalantiának nem a teljes megsemmisítés a valódi célja.

– Jó nagy dög – mondja mellettem egy férfi, mintha csak az időjárásról lenne szó. – Ez pusztította el Rheát?

Elfordulok, hiányzik Cassius. Mert Cassius meghalt, miközben épp ezt a pillanatot próbálta megakadályozni.

A Perem békét köt a tékozló Maggal.

Régi barátom, gyámom és tanítóm helyett Diomédész au Raa áll mellettem az iói korvett hídján, mert a Perem minden Aranya közül egyedül őt érezték alkalmasnak a nagyköveti feladat betöltésére. Szerintem is ő a jó választás. Az ő megjelenésének súlya van. Arcán most is gondterhelt mélázás ül. Feketével csíkozott sötétarany haját szoros csomóba fogta. Cserzett bőre, sebhelyes arca a palatinusi esztétika szerint nem számít szépnek, ám ahogy előregörnyedt válla és nagy, öles marka, ez az ábrázat is csendes és szörnyű lehetőségeket ígér.

Az Ión látott kardforgatási tudománya és az övéi iránti tisztelete alapján úgy vélem, a Perem összes Lovagja közül egyedül ő érhetett fel Cassiushoz. És mégis, egyedül Diomédész nem volt hajlandó megvívni vele, még ha ezért nagy árat fizetett is a családja.

Ezért mindörökké tisztelni fogom.

– A Megsemmisítő csak a flotta vezérhajója volt, amelyet a Rhea ellen küldtek. Mások is részt vállaltak a tettben – felelem.

– Rémisztő. Természetesen a Vénuszról való.

– A keresztapám soha nem adott sokat a kinézetre. Csak azt várta el, hogy működjön.

Ezen jót kuncog.

Amikor Diomédészt megismertem, elsőre azt gondoltam, hogy ő is csak egy bunkó, mint a Mag párbajhősei, akikben a tesztoszteron túlteng az agy kárára. De tévedtem. Rejtelmes alak, egy szerzetes és egy kocsmai verekedő keveréke. A Szürkéivel és Obszidiánjaival étkezik. Soha nem ő beszél elsőként, és nem is nevet utolsónak. A viccei általában vaskosak és szókimondók. Tud kedves, idegesítő és tahó is lenni.

Ám amikor eljutott hozzánk a hír, hogy Darrow, Sevro és Apollóniosz au Valii-Rath a saját betegágyán égette el a keresztapámat, ő nem ujjongott, miként a húga és néhány másik rokon, hanem együttérzését fejezte ki.

Bizarr vigasz volt.

Tettei dacára is szerettem a keresztapámat. Számomra örök kérdés, hogy jellemhibának vagy erkölcsi alapelvnek tartsam-e, ha az ember megingathatatlanul szereti azt, aki kisgyerek korában kedvesen bánt vele.

– A cereszi csatában Darrow főhajója kis híján kettétörte a Megsemmisítőt – folytatom a történelemórát. – De az még így is elintézett két új köztársasági rombolót, és feltartóztatta a flottájukat, míg a Carthiik erősítése meg nem érkezett. Nagyon strapabíró.

– Érdekes lenne elfoglalni – hajol előre játékosan.

– Hogy csinálnád?

– Gyorsan – méregeti a halálosztót.

A szokásos nyers szellemessége. Kezdem megszeretni ezt a szófukar alakot, még ha aggaszt is, hogy a kendőzetlen őszinteségével nehezen boldogul majd a Mag játszmáiban. Ahogy nagyanyám szokta volt mondani: „Az udvaronc a táncos maszkja nélkül éppolyan kiszolgáltatott, mint a Prétor a vértje nélkül.” Ugyanakkor Atalantia részéről butaság volna alábecsülni a Perem beretvamesterét. Alig két hónapja, hogy végig kellett néznie, hogy az apja becsületből belegyalogol a halálba. Én biztosan nem húznék ujjat vele.

– Ha Atalantia az utunk hossza felől érdeklődik, mondd neki, hogy három hónapig tartott – mondja most.

– Nem akarod, hogy tudja, milyen gyorsak a hajóitok.

– Az erő mindig tart a gyorsaságtól – néz bele mélyen a szemembe. – Neked a leghőbb vágyad, hogy ismét egyesítsd az Aranyakat. De mi sem vagyunk ostobák. Tisztában vagyunk vele, hogy amint Atalantia itt felülkerekedik, egyből ellenünk fordul. Héliosz és a Tanács úgy véli, te képes lehetsz hatni rá, nehogy… elhamarkodottan cselekedjen.

– És Dido mit gondol? – kérdem, de elereszti a füle mellett a kérdést. – Megteszem, amit tudok. Szavamat adom.

– Anyám szerint csak azon ügyeskedsz, hogy megszerezd a trónt. De ne feledd, mi nem vagyunk királycsinálók.

– Ebben is a szavamat adom.

Teszek az örökségemre, csakis az számít, hogy elcsendesítsük végre a világunkat marcangoló viharokat. És az Aranyakon kívül más nem teremthet békét, de ahhoz egységben kell állniuk. Ha le akarjuk győzni Darrow-t, be kell gyógyítanunk a Perem és a Mag egymástól kapott sebeit. Ezért áldoztam fel Cassiust. Ezért önmagamat is feláldozom, ha kell. Kérdés, hogy Atalantia képes-e bármiért is feláldozni magát.

Nehezen hiszem.

– Ő meg a szava – énekli egy mély hang. Diomédész húga, Seraphina is előkerült. – Megtapasztalhattuk, milyen könnyen váltogatja. Üdv, Accipiter Vega – hajol le a pilótaárokba, és lapogatja meg barátságosan a pilótánk vállát. Vega ősi tekintetű gyermek. A Perem Birodalomban úgy járja, hogy a legjobb pilóták a tíz és húsz év közöttiek. Vega még nem töltötte be a tizenkettőt.

Az én pilótám, Pytha változatlanul gyanakvóan távolságtartó a Perem Kékjeivel, és a por népétől velejéig retteg, amióta a Kripteájuk, az ottani titkosrendőrség megkínozta. Jogos. Így hát egész útra a kabinjába zárkózott, ötvenéves vénuszi holókkal és a Diomédész nagyanyjától, Gaiától kapott meditatív varázsgombákkal múlatta az időt.

Bennem Gaia zongorajátéka hagyott nyomot, azóta is a fülemben cseng. Atalantia talán tudja, hogy valóban játszottam-e ezt a dallamot gyerekkoromban. És ha igen, akkor miért felejtettem el. Bizonyos szakadékokba egyedül nem merészkedhetem. A titkos igazságokat vagy hazugságokat vagy gonoszságokat az agyam óvón elrejti előlem. Ugyan milyen hazugságok lapulnak a mélyben? Ha a nagyanyám agyalmányai, azt Atalantia tudni fogja.

– Éppannyira bízhatunk meg ebben itt, mint abban a magbéli ringyóban – folytatja Seraphina a bátyjához beszélve. A pillantása pucérra vetkőztet. – Még annyira sem. A nőben legalább katonavér folyik, nem politikusi.

– És a katonák alapvetésed szerint nemesebb lelkek? – kérdem.

Pislogva néz Diomédészre:

– Ha még sokáig kell egy levegőt szívnom ezzel a Magonccal, végül még kiherélem – sandít a szemöldökét felvonva a két lábam közére. – Feltéve, hogy ez nem anatómiai képtelenség.

Utunk végén már csak végtelenül kínosnak érzem, hogy kezdetben vonzódtam ehhez a gonosz némberhez. Közelebbről nézve rá kellett jönnöm, hogy a legtöbb általam becsült erénynek híján van – hírből sem ismeri a türelmet, óvatosságot, eleganciát, alázatot és együttérzést. Az a kevés erősség, amiből jutott neki – az őszinteség, hűség és bátorság –, mind az eredendő késztetése, vagyis ördögi mohósága szolgálatában áll.

Ennek ellenére még mindig megmozdít bennem valamit. Gondolom, ezt annak a számlájára kell írnom, hogy már tíz éve elszakadtam az enyéimtől. Vagy ha nem, hát kiderült, hogy titokban hatással van rám, ami veszélyes és vad, és a koravén nők hozzák rám a romlást.

– Ha nem bírod vele a közös levegőt, tartsd vissza a lélegzetedet – morogja húgának Diomédész.

– Nem kéne itt lennünk, mi nem követek vagyunk. Nekem az előőrsnél volna a helyem, neked Lux oldalán, a Légióink élén. Nem tudunk álságos mosollyal fecserészni.

Diomédész az állkapcsát masszírozza.

– Azok vagyunk, akikre vezetőinknek szüksége van.

– És ha megint latrinatakarításra parancsolnak?

– Akkor a Barnák lesznek a cimboráim. És imádkozunk, hogy a szakács ne főzzön gyakran vénuszi fogásokat.

Seraphina erre csak az orrát húzza.

– Ez egyáltalán nem alantas megbízatás, Sera. A Tanács választott ki, hogy képviseljem a Peremet. Téged pedig egy Konzul. Ez megtisztelő. Ez az igazi megtiszteltetés.

– Miközben nem hiszel ebben a háborúban? – szalad fel a szemöldöke a lánynak. – Mindegy is, bátyám, kötve hiszem, hogy sokat fogunk látni belőle. A fenébe is Héliosz nagy megtiszteltetésével. Minek oda egy Raát küldeni, ahol egy Réz ugyanúgy megteszi? Túszok leszünk, még ha ez a lotyó a Magból úgy dönt is, hogy szövetkezik velünk. És az első adandó alkalommal beretvát döf a hátunkba.

– Úgy hiszem, inkább méreghez folyamodna.

Seraphina megpaskolja a bátyja arcát:

– Isteni túsz leszel. Olyan bájosan tudsz engedelmeskedni.

Azzal visszatér a minket kísérő katonák közé.

– A Mag nem a Perem – mondom óvatosan, amikor már az a nőszemély nincs hallótávolságon belül. Ügyelnem kell a megfogalmazásra, mert Diomédész kevés dolgot utál annyira, mint a pletykát. – Kiömlött borból vér bugyog.

– Félsz, hogy Seraphina párbajra hív valakit.

– Inkább mindenkit.

– Heves, de nem ostoba. És ad a szavamra.

– És ha Dido a tieiddel ellentétes utasítást adott neki?

Mintha meg sem hallaná a megjegyzésemet. De érzem, hogy betaláltam. Míg ő a Holdtanácsot képviseli, a húgának csakis egyvalaki parancsol: az anyjuk. Márpedig Dido az elnézést éppenséggel hírből sem ismeri a Grimmus fajtával szemben. Végül is a Sakállal karöltve ők szervezték meg Darrow tiszteletére a Marson az első Diadalt, ahol a legidősebb lányát és az apósát lemészárolták.

Dido ezt nem felejti. Ahogy Diomédész sem.

A Megsemmisítőt bámulja.

– Apám egyszer azt mondta, hogy két szó elegendő egy érdekes személy lényegének megragadására. Atalantia mi volna?

– Bársony körfűrész – ajánlkozom a megoldással, de nem harap rá. – Vad elméje és hihetetlenül lehengerlő karizmája van. Nem béklyózza sem kétely, sem bűntudat. Csakis fehérben és feketében tud gondolkozni. Nagy stratéga, hüllőkutató és szobrász, nevetős, alakoskodó nő, aki bolondul a saját hangjáért, és meggyőződése, hogy a létezés csúcsa a szépség, mutatkozzék meg bármely alakban – jellemzem, de a gyengéit kihagyom a felsorolásból. Mivel tisztességtelen volna, Diomédész nem kérdez rá.

Hagyja, hogy ránk telepedjen a csend, majd rám néz:

– Tudod, mire tanított meg az apám halála?

Várom, hogy elárulja.

– Hogy mellőzzem a fecsegést.

Az Io veszett klímáján Romulus sok levegőt pazarolt el az utolsó nagy szavakkal, és így nem érte el őse, Akari sírját.

Nagyot nyelek.

Diomédész a gondolataiba mélyedve méregeti tovább Atalantia hadihajóját. Némi fontolgatás után mégis folytatja:

– Te vagy a Lune-Ház törvényes örököse, téged illet hát mindaz, ami a javaiból megmaradt – a hajókra, Légiókra és eskükre érti, amelyek nyilvánvalóan a Grimmus-Házra szálltak helyettem. Az én jogos örökségem Atalantia vesztesége. – Szövetségesként vagy vetélytársként fogad majd téged?

Fogalmam sincs.

Abban a hitben indultam el erre a küldetésre, hogy szót fogok érteni a keresztapámmal. Ő mindig is józan ember volt, de már halott. A Diktátorként helyébe lépett Atalantia sokkal kiszámíthatatlanabb.

Ez alatt a tíz év alatt sokat változtam. És ő? Változott vajon ő is?

Bár Atalantia a fáma szerint ki nem állhatta a gyerekeket, az unokaöccsével, Ajaxszal és velem, legjobb barátjának fiával és tanítójának örökösével kivételt tett. És kettőnk közül én voltam a kedvence, mert Ajaxszal ellentétben elnyertem az Atalantia szerint egyetlen valamirevaló középSzín, a héliopoliszi Glirasztész szimpátiáját. Évszázadok óta nem akadt olyan FőKreátor és ízlésteremtő, mint az orvosmérnök hibrid Glirasztész. Meg persze azért is, mert a nagyanyám engem választott a Szellem Szeme egyetlen örökösének. Atalantia mindig is híve volt a szellem titkainak.

De ezen érzelmek sem oszlatták el erőteljes gyanúmat, hogy az Atalantiával töltött gyerekkorom élményei – az esték a hüperión operaházban, a Lila kiállítások közös szemlélése, a lótenyésztés iránti egyöntetű rajongásunk – dacára se voltam több a számára öltöztethető, formázható babánál, akit kedvére mutogathat.

Szégyellem beismerni, hogy engedtem neki. Hogy mutogasson és parádézzon velem. Miután a szüleim meghaltak, és Aja olyan gyakran volt távol, egy kedves szóért jó sok mindent lenyeltem.

Márpedig Atalantia száját gyakran hagyta el ilyen, míg nagyanyámét csak elvétve.

De mégsem tudom kiverni a fejemből Octavia egyik bölcsességét: „Óvakodj azoktól, akik hiúságból keresik a társaságodat. Ha kitakarod őket a tükörben, nem a tükröt fogják összezúzni.”

Semmi indíttatásom az uralkodásra, de hogy erről hogyan fogom tudni Atalantiát meggyőzni…

– Elképzelésem sincs, mit szól majd az érkezésemhez – mondom ki végül. – Bár amíg Sebhely nincs az arcomon, örökölni sem örökölhetek – teszem hozzá a számat rágcsálva. – Félsz?

– Atalantiától? Meglehet – mondja, majd némi hallgatás után megtoldja: –, a nagybátyámtól? Természetesen.

Hát engem is aggaszt némiképp, hogy megismerhetem a Rettegés Lovagját.

3
DARROW

VIHARISTEN

Megrázkódtatásokkal teli újjászületéséből adódóan a Merkúr időjárása szeszélyes, klímája néhol igen zord. Az Aranyak a kezdet kezdetén arra jutottak, hogy egyszerűbb egy bolygót megváltoztatni, mint az emberi természetet, ezért világfaragóik tömegáttétekkel belenyúltak a Merkúr tengely körüli mozgásába, és a Földéhez hasonlóvá alakították a forgásának sebességét. Van, hogy mindenképpen szükséges ennyire kemény kézzel bolygót formálni, csak akkor készüljünk fel a következményekre.

A Szükorax-tenger és a sarkvidéki jég találkozásánál gőz gomolyog a bemélyedésből, amelyet Harnasszosz vágatott a gleccserfalba. A leszállófények az üreg belsejébe vezetnek, ahol hatalmas jövés-menéssel folynak a földmunkák. Irdatlan halmokban áll már a jég alól kibányászott fém, mellettük a barakképületek, szerelőműhelyek és közétkezdék apró babaházaknak tűnnek. Az ősi gépezet leginkább szigonnyal felnyársalt, hátára fordult teknősbékára hasonlít.

Cadus Harnasszosz Imperátor, Régi-Tokió terrai hőse a homokkal felszórt beton szélén vár rám. Mint egy ember formájú kőszikla, olyan tömbszerű a széles, görbe hátával, lassú járásával, égetett agyagnak tűnő bőrével és dühös kölyökkutyaképével, amely az évek előrehaladtával egyre dühösebb, de még mindig megejtő, leszámítva a gumósan burjánzó, részegpiros orrát. A kevéssé elbájoló külső ugyanakkor kifinomult csillagÖltöny-mérnöki értelmet és találékonyságot takar, mely kasztja hősévé emelte.

Nyolc éven át sikerült egyben tartania a szívének oly drága Terrai Második Kovácslégiót. Lehet, hogy ebben a háborúban az Aranyak előnye a legyőzhetetlen szuperkatonákban és a hadviselési stratégiában rejlik, mi azonban a találékonyságunkkal még mindig rugdossuk azt a bizonyos labdát. És kénytelen-kelletlen elismerem azt is, hogy ezért Harnasszosznak tartozunk hálával.

Volt már zseniális, ostoba és vérszomjas hadvezérem, nem is egy, de megbízható, kiegyensúlyozott hadvezérre legalább olyan nehezen akad az ember, mint becsületes Ezüstre a céheikben. És milyen jó lenne, ha ez a kiegyensúlyozott hadvezérem nem dédelgetné azt az ambíciót a szíve mélyén, hogy egyszer a feleségem székébe üljön.

A törvények szerint jelen pillanatban ő ennek a hadseregnek a FőImperátora, én pedig törvényen kívüli vagyok.

Amikor borult a bili, és én leléptem a Lunáról, a Szenátus hivatalosan őt nevezte ki a helyemre. Az köztudott volt, hogy Orion kicsit túlzottan is ragaszkodik a személyemhez. És Harnasszosz talán ezért, a túlzásba vitt és rossz helyre célzott Kék lojalitása miatt vette olyan szigorúan a szenátusi utasítást, esetleg a személyes politikai indíttatásai hajtották, nem tudom, mindenesetre ő volt az, aki hazarendelte a Fehér Flotta felét, amivel megágyazott Atalantia váratlan orvtámadásának. Orionhoz hasonlóan a többi embere is alapvetően őt okolja a drága vereségért. Hát, ő sem ülhet már be a legénységi kantinba, hogy a katonáival együtt csócsálja a kosztot.

A Merkúrt megszállni mégsem Harnasszosz akarta. Hanem én.

– No nézd csak. A Legenda és a kiskutyusa – villan Harnasszosz narancsszín szeme rólam Rhonnára, mintha valami vicceset mondott volna. – Csatlakoznak hozzám északi száműzetésemben?

– Késésben van, Imperátor – mondom tisztelgés közben.

Félszívvel viszonozza a hivatalos üdvözlést, aztán egy dohányköpetet küld a placcra, de már a borzas szakállába belefagy a csóva.

– Mihez képest? – vakarja meg a fejét, és tépi ki egy szál haját. Nem mintha volna mit pazarolnia a szőrzetéből. – A fiaim kidolgozzák a belüket emiatt az istenverte őrület miatt, amit a repülősével kisütöttek.

– Ezért is hoztam magammal még néhány jó embert – intek a fejemmel a gőzölgő siklókból éppen kicihelődő mérnökök felé. – A teljes Tizenhetedik a rendelkezésére áll. A Pusztaságban készenlétben a vihargépük. Orion pedig a maga négy masináját járatja már egy hete teljes gőzzel a Szükoraxon kétezer méteres mélységben.

– Még öt ilyen van? – vonja össze a szemöldökét. – Beavathatott volna.

– Még hat ilyen van. De jelenleg a diszkréció létfontosságú.

– Igazán csinosan közli, hogy nem bízik bennem.

– Ezt magára bíztam, vagy nem?

– Annyira, hogy személyesen rohan ide felügyelni. Tehát akkor mindösszesen hét – összegzi, és már jár is az agya. – Milyen forró a banya üstje? Negyven? Negyvenegy fok?

– Negyvenhárom Celsius – feleli helyettem a gépből kilépő Orion. Körülötte hat viharpilótája. Nem mutatom, mennyire kiakaszt a megjelenése, amikor pedig megegyeztünk, hogy kivárja a sorát. Harnasszosz méregeti; a maga részéről korábban kifejtette, elsietettnek érzi, hogy Orion máris szolgálatba áll, szerinte mentálisan még nem szedte össze magát. De azért tisztelegve fogadja társhadvezérét.

– Kerekítve értettem – mondja.

– Persze, a maga fajtája megengedheti magának a kerekítgetést. Mert ugye nem maga hal bele.

– Meglep, hogy máris a terepen, Aquarii Imperátor – fordul felém Harnasszosz energikusan. – Mit keres itt ez a nő?

– Majd az eligazításon megtudja.

– Hogyne. A legfontosabb a diszkréció. No, az emlegetett meteorológusai is rányúlhatnak majd a kiugrásra, Aquarii. Lehet, hogy agymosott, gonosz kis boszorkányok, de az biztos, hogy nem akkora bolondok, mint maguk ketten. Ugyanazzal az űrsiklóval jönni! A rohadt életbe! És ha a Rettegés Lovagja mindkettejüket elkapta volna?

– Akkor végre beteljesül a nagy álma, Harnasszosz, és lehetne maga a Főparancsnok, egymagában – von vállat Orion. – A gépeim a vulkánlánc mentén dolgoznak. Ezek a maga… boszorkányai hidrotermális szélnek hiszik majd. Eszükbe sem jut, hogy akár ötven Celsiusra is felkúszhat.

– Akkor meg mi a pokolért van erre szükség egyáltalán?

– A totális irányítás miatt.

– Totális irányítás? – mereszt nagy szemeket Harnasszosz. Most végleg világossá válhatott a számára is, hogy eddig a fele infót visszatartottuk előle. Dühödten pillant a gépezetre. – Maguk ketten nem szoktak olvasni? Pandora nem nagyon szereti, ha piszkálgatják a ládikóját.

Orion kábé annyi tisztelettel méri végig, mint Sevro egy kupac ganajt.

– Pandorát olyan pasasok találták ki, akik a nőket akarták okolni a világ minden nyavalyájáért. Én nem kitaláció vagyok. Tehát. Láthatnánk az árut? Vagy elálldogáljunk még itt a jelentéstani fejtegetéseit hallgatva, amíg lefagy a tökünk, miközben úgy teszek, mintha nem a maga politikai gerjedelmei miatt halt volna meg százezernyi tengerészem?

A két kibillenthetetlen monolit dühödten stíröli egymást.

– Kész? Végeztek? – kérdem. – Ja, végeztek. Akkor fel a levegőbe azzal a gépezettel! Most.

A kékre fagyott jégen nyüzsögnek a hírneves Kettes Légió emberei a föld alól kiemelt monstrum fémhátán. A közel egy kilométer átmérőjű, hasadozott, karcolásokkal teli burkolatú masina több évszázadon át volt a jég foglya. Harnasszosz a gödör peremén mászkál ordibálva, mert amióta Orion meg a Kék pilótái bemásztak a gépezetbe, magánkívül van. Közel két órája.

Glirasztész FőKreátor jegesmedvebundába bugyolálva ácsorog a közelben. Karcsú, kopasz és kegyetlen képű, akár egy keselyű, a Társadalom híres-neves faragója, most épp fintorogva szippant fel a szelencéjéből némi démonport. Hiába ugyanolyan Narancs, mint Harnasszosz, mintha egészen más kasztból érkezett volna: egész életében az Aranyak favoritja volt, a Merkúrtól a Lunáig nagyra tartották faragott csodái, könyvtárai és misztikus ketyeréi miatt. Nem a Lázadás híve, de együttműködése nélkül nem sokra mentem volna az Acélesőmmel annak idején.

– Ismét csodát tettél – mondom neki.

– Még hogy csodát – szipog megvetően a FőKreátor, hogy a vérkeringésébe juttassa a drog maradékát is kampós orrának jobb likából. – Amikor bevetted a bolygót, fiatal haduram, azt állítottad, hogy egy év múlva könnyes boldogsággal áldom nevedet a szabadság gyümölcseiért. Nézd az arcomat, barátom, vajon látod rajta a boldogságnak egyetlen könnycseppjét is?

– Még nem telt el az év.

– Ezek a gépezetek őserejűek, nem emberi léptékekre szabták őket – emeli rám szigorú, megvető tekintetét. – Figyelembe véve, hogy micsoda munkámba tellett, ajánlom, hogy ígéreted ezúttal megvalósuljék.

Mielőtt Légióim bevették volna a bolygót, a szavamat adtam neki, hogy nem fogom a lakott részeket bombázni. Ígéretem miatt több százezer katonám veszett oda az Esőben, ugyanakkor a civil lakosság milliói maradhattak ki a tűzvonalból. Mivel akkor a számunkra rettenetes következmények dacára is megtartottam a szavam, most bizalommal van irántam, és segített a gépezet misztikus motorjait beindítani. Meg persze azért, mert retteg, hogy az együttműködése miatt Atalantia mit tenne vele. Hiszen egy ilyen nevezetesség, mint Glirasztész, a Merkúr FőKreátora mégsem titkolhatja el korábbi szerepét.

Az akkori ígéretemet most kiterjesztettem a Viharistenekre.

– Megvalósul – nyugtatom meg. – Az elsődleges horizonton nem emelkedünk túl.

– Népirtásban nem veszek részt. Te is tudod, mi történne, ha…

– Akár hiszed, akár nem, ügyemnek éppolyan fontos a Merkúr, mint a te drága érző szívednek a népe – felelem, és persze kiérzi szavaimból az epét.

– Csak az istenek tudhatják, Octavia miért tartotta leláncolva ezeket a pokoli szörnyetegeket – fordul vissza a gépezet felé, szemében bámulat, a néhai alkotók iránti irigység és persze rettegés tükröződik. – Még maguk a Votumok sem sejtették, mi lapul a bolygónk felszíne alatt. Én magam sem.

Remélem, ez azt jelenti, hogy Atalantia sem tud róla.

– Vajon miért tesz bármit is egy Arany? Csak nem a hatalomért?

A Viharistenek a terraformálás után hátrahagyott időjárás-módosító szerkezetek. A Lovelock-földformálókkal együttesen arra használták őket, hogy lakhatóvá tegyék a Merkúrt. A feleségemnek két évébe és kétszáz Zöldjének a munkájába telt, hogy feltörje a Citadellában Octavia Félhold Kincstárát, ám a titkos kincsek egy csillagFlottánál is értékesebbek. Tízmilliók életét tenném rá, hogy Octavia végtelen paranoiájában semmiképpen sem kockáztatta, hogy a szent, családi titkok a vérségi kötelékeken túl kiszivárogjanak.

Glirasztész úgy bámulja a Viharistent, mintha arra számítana, hogy a monstrum évszázados bölcsességeket súg a fülébe, aztán összefonja karjait, és visszavonul lelki útvesztőjének védett szívébe. A Kreátor hisztis zseni, de a népét félti. A Völgynek hála.

A sziréna visításával a Kovácsok megkezdik a munkakráter kiürítését, sisteregnek a gravLiftek. A fejünk felett az utolsó karomFúró is elvitorlázik dél felé, nagy teljesítményű tehergépek repítik őket a héliopoliszi raktárbázisra. Orion hagyja el a Kékjeivel utolsóként a gépezetet, és a mérnök féltő pillantásának kíséretében úsznak vissza hozzám a gravBobon. Glirasztész kávét iszogat, a rabszolgája kínálta meg korábban.

– A hardver beállítva. Minden működésre kész – jelenti Orion. – Ennyit Harnasszosz úgynevezett igyekezetéről. Még hogy széthajtotta magát. Azt meg kell hagyni, hogy a Kovácsai szép munkát végeztek, gépzsírozó létükre.

– Közben szétütötték magukat – jegyzi meg Glirasztész.

Jól beszél. Ha ifjabb és naivabb lennék, nyilván azt gondolnám, hogy a nagy ábrándok, a nemes harag és cél hajtja őket, de már nem bírom nem észrevenni, hogy a seregem nazoprannak, dolominnek és zoladonnak keresztelt zsinegeken függő marionettbábuk hada. Nem egyedül én forgolódom végig az éjjeleket.

– Be fog indulni? – szegezem a kérdést a vén keselyűnek.

– Ötmillió szimulációt futtattam le, és mindössze kétmillió végződött robbanással, illetve a fedélzeten dolgozó nyomorultak halálával – feleli. – Vagyis elméletben mindenképpen.

– Milyen megnyugtató – dörmögöm.

Harnasszosz bukkan fel, láthatóan nagyon izgatja, miről csevegünk.

– Vállalja a megtisztelő feladatot, Imperátor? – fogadom.

– Ez a maga szörnyetege, ébressze fel maga – nyomja a kezembe az irányítóegységet.

Idegesen aktiválom a repülő üzemmódot. Harnasszosz rá sem néz a masinára, mint akit nem érdekel, hogy a magasba emelik-e a gravitációs motorok. Egy förtelmes pillanatig nem is történik semmi. Lesandítok a gödörbe. Emelkedj már, te dög. Emelkedj.

– Mondtam, hogy hiba volt bevonni Harnasszoszt – suttogja Orion az oldalamon. – Abban a hitben, hogy ez az egyetlen ilyen, szétszabotálta.

– Csak seggfej, nem áruló – intem le.

Ekkor a Viharisten iszonyatos hörgést hallat. Megérezte a feneke alatt a Sugárnyaláb Művek szupererős gravMotorjait, kénytelen a hosszú szendergésből életre zökkenni. Harnasszosz kivételével minden munkás és segítő hátrál.

A gépezet ekkor fémes visítással emelkedni kezd, míg vagy száz méter magasba nem ér, és el nem takarja az ember vájta barlang teljes felső boltozatát. Hamarosan csatlakozhat a tengerben várakozó testvérkéihez.

Elégedetten mosolyodom el.

4
LYSANDER

AJA FIA AJAX

Hamuőrség kettős fala szegélyezi utunkat a Megsemmisítő gyomrában, amikor küldöttségünk élén Diomédésszel elhagyjuk hajónkat. Az ellenséges méltóságok fogadásakor előírásos ünnepi vértezet helyett a mezei harci felszerelésüket viselik a katonák. Talán mert a Mag hivatalosan nem ismeri el a Perem függetlenségét. A bogárfekete acélvért ütött-kopott a négy égtáj összes létező fertályán vívott számtalan ütközettől, de a Grimmus-Ház gyöngyfehér Koponyája minden mellvérten vakítóra van fényezve.

A sértést az arcunkba akarták vágni, és az arcunk meg is érezte.

Nem a tékozló fiú vagy a régi szövetséges érkezését üdvözlik.

Vérárulók elleni fenyegető erődemonstrációt kapunk.

Miközben az ellenséges Szürkék előtt vonulunk, azt fürkészem, hogy Atalantia hány jó emberünket emelte át a Prétoriánusaink és a családi Légiónk soraiból. Hiába keresem az arcokat, egy Prétoriánust sem látok, egy Rhone ti Flavinius, egy Exter ti Kaan vagy Fausta ti Hu sincs a sorok élén álló elöljárók között.

A Hamuőrség folyosója tíz obszcénul hatalmas Pecsétes Obszidián elé vezet bennünket, akik tompán csapják csatabárdjuk nyelét a padlóhoz, és állják utunkat, mielőtt elérnénk a fogadóbizottság magbéli Aranyait. Aztán kilépnek oldalra, és a Mag meg a Perem Aureáltjai egy évtized óta először néznek megint farkasszemet.

A Mag harcedzett és hiú Aranyai pazarul díszített, förtelmesen formált vértezetekben pompáznak, amelyeket a világok legügyesebb mesterei kalapáltak. A legtöbbjük haja rövid, ahogy háborúban szokás, a szemöldökük kurtított. Nagy csontú, hatalmas testükön vaskos, duzzadt izmok nőnek, amelyekre már világra jöttük előtt szigorúan ügyelnek, amelyeket ezoterikus vegyi eljárásokkal kezelnek, később hosszan edzenek és a társaikkal vívott kegyetlen versengésekben sokszor próbára tesznek.

Nem mondanám, hogy ők a tökéletes emberi lények. Inkább látom őket a legjobb pozícióért helyezkedő telivéreknek.

Mellettük a Perem Aranyai vékonyak és szakadtak. Testüket, ahogy kultúrájukat is, az önfegyelem és a nélkülözés edzette. A hajukat megnövesztik, és csata előtt a peloponnészosziak módjára fésülik. Egyszerű bőrbakancsot és házilag szőtt, durva köntöst hordanak. Nem akad köztük olyan, akinek a viseletét ne vásárolhatná meg ötven pénzért akár egy aljaSzín is a bazárban, leszámítva a kitarijukat, vagyis a kurta kardot és a szokásos, náluk hastának hívott, hosszú beretvát.

Mindkét fél hosszan, megvetően hallgat.

Végül egy marsi töri meg a csendet, akit eddig holtnak hittem. Hattyús vértjének szárnyas vállai horpadtak, de a mellvérten a lángoló szív lámpásként árasztja a fényt a hangár iszapos barnaságában. Az emlékeimben alabástrom simaságú arca mostanra megkérgesedett, akár egy bányász sarka, de Kalindora au San szeme csillogását még a háború sem tompíthatta el. A Szív Lovagja szól hozzánk.

Kifinomult, törékeny lénynek ismertem régen, aki nem a harc dicsőségéért, hanem a költészet és az építészet eleganciájáért lobogott. Kiskoromban csak egy vele egykorú lányt tartottam olyan sokra, mint őt: Virginia au Augustust. Az Arató feleségét, a trónbitorlót, aki nagyanyámat elveszejtette.

Férfiként most egészen másnak látom Kalindorát.

Még Diomédész is alaposan megnézi magának: a száját hiába hasítja fel két sebhely is, még mindig telt és édes suttogásra érett, orra kicsiny, bár hegyes, de igazán a szeme ejt rabul – az Arany minden árnyalata ott kavarog benne, amelyek spirálisan megfakulnak az éjfekete pupilla felé haladva, hogy az embernek az az érzése, napfogyatkozáshoz közelít a szeme közepében.

– Ő az? – teszi fel kérdését Kalindora egy viharfellegszínű vértezetet viselő, magasabb és fiatalabb lovagnak. Az ő bőre fekete, a szeme vad borostyán. Erős vállairól gyöngyleopárd prémje hullámzik, ahogy kilép, hogy alaposan szemügyre vegyen. Egy pillanatig mintha mindketten mocskos ablaküvegen át néznénk a másikat, pislogva hajolunk közelebb, hogy megpróbáljuk kivenni, a túloldalon az a másik valóban a rég elveszett jóbarát-e, vagy csak délibáb.

Alig ismerek rá a férfiban a valaha „testvérem”-nek hívott fiúra.

Csak a hosszú szempillái nem változtak.

A távol töltött tizenegy év alatt a párnás pufókság, amelyért a háta mögött sokan kuncogtak rajta a Palatinuson, leolvadt vonásairól, és olyan szenvedélyes, gőgösen férfias Adoniszt hagyott hátra, hogy talán még Cassius is, egy részeg pillanatában, kész lett volna felfedezni benne egy aprócska hibát, hogy azzal oldja mélységes féltékenységét.

Octaviát örök csalódás járta át a kis félresikerült genetikai kísérlete miatt. Hát most már nem lenne csalódott. Aja és Atlas au Raa szerelemtelen genetikai egyesüléséből a tökéletes férfi esszenciájává nőtte ki magát Ajax.

A vértjén díszlő lepkéből tudom, hogy már beteljesítette gyerekkori álmát. Nemcsak Sebhelyes, de a Vihar Lovagjává lépett elő és egyben gyalogsági legátusi rangig vitte.

Sebhelytelen képemmel és a barna civil öltözetben most sajgón fájlalom a távol töltött éveket.

– Te volnál a férfi, aki azt állítja, hogy ő Lysander au Lune – sziszegi Ajax.

– Ajax – köszöntöm, és mivel ugratásnak vélem a hangnemet, megölelném. Pecsétesek állják utam. Ez sértés. – Hát nem ismersz meg?

– Kérdezzétek ki a Manteióval – szűkül össze a szeme.

Ez orákulum, görögül. Volt már szerencsém hozzájuk. Nehéz a szívem. De már érkezik is egy Rózsaszín rabszolga, kezében nem a nagyanyámtól ismerős, sápatag igazságmondó teremtmények, hanem egy kígyóktól szegélyezett, fekete fémgömb. A gömb közepén felfelé álló tű.

– Egy csepp vért, ha kérhetlek, dominus.

Bár szelídebb szerkezetnek tűnik, mint a nagyanyám orákulumai, nincsenek illúzióim. A tűt DNS-re kódolt méreg vonja be. Ha csalónak bizonyulnék, nyilvánvalóan nyomorúságos halál várna rám, amilyet csak a legkegyetlenebb vénuszi méregkeverők szabadíthatnak az emberre, márpedig Atalantia minden bizonnyal köztük is a legjobbal áll hosszú távú üzleti kapcsolatban. Sőt, a sorsom talán akkor sem lesz más, ha meggyőzően bebizonyítom, hogy az vagyok, aki vagyok.

Atalantia kiterjedt kémtevékenységét mutatja, hogy meg tudta szerezni a DNS-emet. Két kifinomult uralkodómérgezés és egy szerencsétlenül és rémesen alakult klónozási kaland tanulságaként a családom igen régóta az életénél is jobban óvja a DNS-ét.

Mi másért buzgólkodtunk volna annyira a Napba temetés nemes szokásának elterjesztésén az Aureáltak körében? Mert olyan jól néz ki? Ugyan. Azért, mert így nincs kéznél maradvány.

Megbököm az egyik hüvelykujjamat a tűvel.

A Mag Aranyai lesik, ahogy a vércsepp végigcsorog a tűn és elnyeli a fém. Bármilyen méreg fedte is az acélt, nem aktiválódott. De ha eddig Atalantiának nem volt meg a DNS-em, ezennel megszerezte. A gömb varázslatosan hullámzik, míg a kígyók tekeregve siklanak a felszínén körbe-körbe, hogy végül a semmiből gyerekkori arcképem emelkedjék fölébük. A rabszolga Ajaxnak adja a holmit.

Ő megvizsgálja arcomat.

– DNS-profil megfelelő – jelenti be egy kopasz Zöld segítő. A pupillái izzanak a feltöltéstől. – Biztonsági hélix feldolgozás alatt – hosszú szünet. Kalindora elfordul, de Ajax le nem venné rólam a szemét. – DNS-profil visszaigazolva, hamisítási esély egy a tizenháromtrillióhoz.

– Elfogadom – enyhül meg Kalindora.

Körülötte az Aranyak feszültebbé válnak, látom, ahogy az agyukban máris az kattog, vajon milyen hatással lesz az ő helyzetükre a visszatértem.

Ajax azonban még mindig nincs meggyőzve. A rabszolgához vágja a Manteiót.

– Mit mondott a nagyapám anyámnak azon az éjjelen, amikor Flavius au Greccót kivégeztette vele?

– Most hogy a disznót kibeleztük és megettük, mi a desszert? – felelem mosolytalanul.

Elkerekedik a szeme.

– Testvérem! – átveti magát az Obszidiánok sorfalán, és olyan erővel ropogtatja meg a csontjaimat, hogy ölelésében szó szerint nem éri a lábam a földet. Ezt az Ajaxot őriztem emlékezetemben, ezt a drága, érzelmes testvért, aki soha nem fukarkodott az érzésekkel, akár szeretetről, akár haragról volt szó. – Bocsáss meg nekem, biztosra kellett mennünk. Az ellenség cselvetései ördögiek – mondja, és letesz, hosszú ujjaival az arcomat kapja két kézbe, és határozottan szájon csókol: – Kicsi Lysander, haha! Azt mondták, meghaltál. De lám… – porolja le a vállamat –, hús-vér valódban, és a hosszú fogság dacára is frissen, ropogósan, akár egy úr – fűzi hozzá, aztán mégis kissé elhúzza a száját, nyilvánvalóan az arcomra gondol. – Annyira azért nem frissen.

Fogság.

Cassius csak nevetne ezen.

Egyelőre nem sietek Ajaxot kijavítani.

– Úgy hallottam, te meg kiköpött az anyád vagy – felelem. – Arról nem szóltak a pletykák, hogy ennyivel magasabb lettél.

Ezzel persze karcolni sem karcolom a valóságot. Nem egyszerűen magasabb lett, a hatalmasabb sokkal helytállóbb jellemzés.

Boldogan karolja át a vállamat, és nyomja homlokát az enyémhez. Mélyen beszívja a levegőt. Régebben is a szaglás volt a legkedvesebb érzéke.

– Amikor befutott a régi családi kód, először azt hittük, csak a Rabszolgakirály újabb trükkje. De aztán megláttuk a részleteket. Az a kifinomult jelzésrendszer a szívem húrjait pengette – hunyja le a szemét. – Végre együtt leszünk hát megint.

– Végre együtt, testvérem – felelem rá. Mégis képtelenségnek érzem, hiszen meg kell osztanom vele a gondolataimat, és amire rájöttem, gátat verhet közénk. Majd ha Ajax a vallomásom hallatán is ilyen szívvel ölel magához, majd akkor hiszem el, hogy tényleg egymásra találtunk. – Meggyászoltam nagyapádat. Jobbat érdemelt.

Ajax komoran húzódik el.

– Nos igen, nyomot hagyott korunkon, nem igaz? De immár mi következünk – és most először leveszi rólam a pillantását, hogy a mellettem várakozó Raát is felmérje. Ravaszul folytatja: – Hacsak nem találtál magadnak a távolban új családot…

Kalindora megköszörüli a torkát. Mentegetőzve üdvözlöm őt is, kissé talán kevésbé szívélyesen, mint kedvemre volna, majd sietve bemutatom nekik Diomédészt és a Perem küldöttségét. Diomédész udvarias meghajlására Kalindora csak csettint a nyelvével.

– Lysander üzenetére mind azt hittük, hogy valami bábműves kreálmánya vagy, de lám, kóbor macskák merészségével és porosságával itt állsz teljes valódban.

– A Perem Birodalom nevében… – kezdené Diomédész, de Kalindora beléfojtja a szót.

– Nagybátyád elnézéseteket kéri. Szíve szerint itt volna a fogadásodon, ám a háború… fárasztó foglalatosság – mondja, miközben gyönyörű szeme összeszűkül. – Nyilvánvalóan nem tudhatod.

Ajax belép közém és a Peremlovag közé, hogy közelről is szemügyre vehesse.

– Te vagy hát Romulus és a vénuszi kurva legidősebb sarja. Mily merész lehetsz, hogy kiszabadítottad Lysandert az Áruló fogságából – így nevezik hát errefelé Cassiust. Nem túl hízelgő. – Úgy vélem, az adósod vagyok, unokabátyám.

Hiába hangzik olyan furcsán, valóban unokatestvérek, ereikben a régi Hódítók tiszta Raa-vére csörgedez. De ahogyan általában a csúcsgenetikai vérvonalak, ők sem hasonlítanak szinte semmiben egymásra, hacsak magát a vérállományt és az ősi belső torzsalkodások sokszínű ellenségességét nem számítjuk.

Diomédész rám néz, majd vissza Ajaxra.

– Nem tartok számon adósságokat – mondja.

– Gondolom, az Áruló halott – érdeklődik Ajax, mire Diomédész biccent. – Te végeztél vele? Visított? – kérdi, de Diomédész nem felel. – Úgy látom, esztétikai ínséged beszédedre is átterjedt. Itt, a Magban illő megfelelni a kérdésre, ha kapjuk.

Seraphina állkapcsa belefeszül, hogy a bátyja csak nyel a sértésre.

– Nekem nem okoz örömet egy becsületes ember bukása – mondja végül hercegi méltósággal. – Ugyanakkor sajnos halála előtt még levágta mostohabátyádat, Bellerophónt.

Diomédész meghökken, hogy Ajax szélesen elkacagja magát. Habár nem kedvelte rokonát, a szilajság, amellyel a rokon fogadja a halálhírt, csalódott felismerést hoz. Már látja, hogy ez a világ homlokegyenest ellentéte annak, ahová ő való. Erre soha nem lehet előre felkészülni.

– Bellerophón? – neveti Ajax. – Soha nem ismertem a fiút. Kémeink szerint te magad sem bántál nála jobban a karddal. Mondd csak, ki hát a Peremlovagok közül a legkiválóbb? Magad volnál?

– Nem vagyok méltó, hogy megítéljem. Viszont ha egy férfi értékét azzal méred, ahogy a pengével bánik, akkor felteszem, az, aki a legkevésbé hasonlít rád.

Seraphina úgy pislog a bátyjára, mintha annak hirtelen szarvai nőttek volna. Aztán lassan elmosolyodik.

A Perem nem azért jött, hogy gyalázzák.

Kalindora felvonja a szemöldökét.

Ajax azonban… nos, gyerekkorában sokat gúnyolták, de mégsem szerette meg az érzést. Körbejárja Diomédészt, és tettetett haraggal kommentálja, amikor annak köpenyén felfedezi a viharfellegeket.

– Nohát, látom az én címeremet viseled, jóember.

– Nem jobban a te címered, mint azé, aki előtted elnyerte. Ez egy elvet szimbolizál. Esetünkben az alázatot.

– Alázatot? No még!

– Az ember semmi a vihar szemében.

Ajax lecövekel a másik, alacsonyabb férfi előtt, orra szinte az orrához ér.

– A vihar én vagyok. Vedd le a palástot.

Ó, szent pokol, gondolja erre feltehetően mindenki körülöttünk. Talán maga Ajax is. Atalantiának nyilvánvalóan nem az a terve, hogy rögtön a hadihajója folyosóján lemészároljon egy követségbe érkezett Raát. És az még annyira sem, hogy megölesse magát vele.

Soha ne tagadd meg ellenségedtől a visszavonulás lehetőségét. A győzelem néha túlságosan is sokba kerül.

– Miért? – kérdi Diomédész higgadtan. – A Perem Birodalom Vihar Lovagja vagyok. Nem óhajtok a Magé is lenni.

– De most a Magban vagy, jóember. És annak adod ki magad. Hogy tűrhetném el a sértést, hogy az oly nagyra becsült címet így kell látnom? Ettől a méltatlanságtól lekonyul a farkam.

Okos lépés ez Ajaxtól, látszik, hogy zseniális. Megadja Diomédésznek a visszavonulás útját, még ha fizetnie kell is érte. Diomédész készséggel el is fogadja, lekanyarintja válláról a köpenyt, és összehajtja.

Ajax azzal mocskolja be bravúros győzelmét, hogy kikapja Diomédész kezéből a ruhadarabot, és lepisálja. Talán csak egy igazi szadistának tehet ezzel a kedvére. Miután visszazárta ölén a vértet, kihívón néz rám.

A védelmedbe veszed?

Ajaxszal így megy: vagy vele vagy, vagy ellene. Ma nem kockáztathatom az utóbbit, ráadásul időközben felismertem a társasági játszmát is a háttérben: ez a Táncoló Maszka Szükséges Tiszteletlenség nevezetű fogása. Atalantia egyik kedvence.

– Végeztél, Ajax? – kérdi sóhajtva Kalindora.

Ajax beletörli Diomédész házi készítésű öltözékébe a kezét:

– Végeztem.

Seraphinának most lett elege. A kitariját markolva lendül előre, csak bátyja halk csettintésére torpan meg. Bármit jelentsen is a jelzés, szívére veszi.

Tíz Pecsétes Obszidián ereszti le torokhangú hörgések kíséretében a bárdját. Ajax és a magbéli Aranyak azonban zsákmányra leső krokodilok módjára csak figyelnek. Mégis fortyog a vér a Peremben, konstatálhatják most. Az még a jövő zenéje, hogy egy óra vagy öt év múlva, egyénileg vagy kollektíven használják-e fel ellenünk ezt a tudást.

Én figyelmeztettem Diomédészt.

– Juno pinájára, Raa, érzékeny a lelke az ágyaslegényednek – duruzsolja Ajax, mint valami bohózatban.

– Húgom csak a hosszú úton elmerevedett tagjait nyújtóztatja.

– Húgod? Húgod? – kérdez vissza Ajax. – No de hol rejtegeti a csöcseit? Újabban ti is levágjátok, mint Sefi szárnyas leszbijei?

– Nem, de mi kiheréljük a disznó Obszidiánokat – vágja rá Seraphina. – Lépj közelebb, gahdzsa, bemutatom, hogyan.

Ajax kedélyes meghajlással nyugtázza a felhívást:

– Talán majd később, húgom. Most azonban félek, hogy visszaéltem Kalindora türelmével, elnézést is kérek érte. Csak olyan izgalmas végre igazi Raákkal játszadozni. Akik legutóbb itt jártak, olyan kínosan gyors halált haltak – mondja, és a lába mozdulatával imitálja, ahogy a hírhedt Julii-bakancs összeroppantotta Diomédész és Seraphina nővérének koponyáját. Aztán átkarolja a vállamat, és int a Raáknak, hogy kövessék. – Legyetek üdvözölve a Hamu Légiónál.

5
DARROW

PORKÖPENY

– A Porköpeny hadművelet ezennel kezdetét veszi – közlöm a tisztekkel, akik az építkezés nagy kantinjában körém gyűltek. Glirasztészt időközben szigorú őrizetben visszaindítottuk Héliopoliszba, ahol az embereim vigyáznak rá, amíg a hadművelet le nem zárul. Már csak a mérnök Legátusok, Kék repülési parancsnokok és a tökös harci pilóták maradtak, akik legalább két háborúban bizonyították már a hűségüket. Más szóval, a megbízható emberek. Harnasszosz halálos csöndben ül. – Eddig a sötétben munkálkodtatok. A Porköpeny hadművelet részleteit biztonsági okokból tartottuk vissza mindenki elől. Most azonban szívesen vázolom a teljes képet. Amit már mindenki tud: Atalantia rendkívül alapos. A temetőben esett könnyed koccanásunkat követően gondosan megtisztította a törmelékmezőt, eltakarította az aknákat. Immár teljes a blokád a Merkúr körül. Taktikai és számbéli fölényük nem kérdéses, nagyjából kétszeres túlerőben lesznek, ha földet érnek. A helyzetükből adódóan bármilyen közeledő hajót rögtön képesek megsemmisíteni, és húsz percen belül a bolygó bármely pontjára Acélesőt zúdítani, ha valamely ponton meg akarják erősíteni az állásaikat. A mi válaszlehetőségeink ehhez képest haloványak. Következésképpen bármikor képesek bármely seregtestünket bekeríteni. A mi egyetlen erősségünk és előnyünk velük szemben a pajzs. Amíg az áll, nem kockáztatnak, hiszen nincs meg a szükséges tüzérségi támogatásuk. Amint elveszítjük a pajzsrendszerünket, vereséget szenvedtünk és pont. Amint velünk végez, a Köztársaságot veszi célba. Akadnak köztetek, akik szerint csak ki kell tartanunk, amíg a Lunáról ide nem ér az erősítés – mondom, és közben véletlen sem nézek Harnasszoszra. Most nem őt kell kioktatnom. – Ha érkezik is erősítés, Atalantia észre fogja venni, és még azelőtt megindítja ellenünk a mindent elsöprő támadást, hogy ideérnének. Addigra a Rettegés Lovagja gondoskodik róla, hogy helyzetünket a végletekig meggyengítse. Övék lesz az ég és a kezdeményezés. És akkor is vereséget szenvedünk. A visszavonulás nem jöhet szóba, a megadás nem jöhet szóba, a támadás nem jöhet szóba, a kivárás nem jöhet szóba. Egyetlen lehetőségünk maradt: hogy mi határozzuk meg a harc idejét és szabályait. Ide fogjuk csalogatni őket.

Még a lélegzetüket is visszafojtják, szabályosan felém dőlnek, annyira figyelnek.

– A Marsra, Lunára és Földre szánt tankjaik és a gyalogságuk a Merkúron fog megsemmisülni – közlöm egyenesen, és büszke vagyok, hogy meg sem rezzennek. Ezzel eloszlatom a hirtelen felbukkanásommal felébredt minden illúziót, hogy még van menekülés. Nem tudom őket egyetlen kézmozdulattal visszarepíteni a Marsra.

Ez a történet nem a megváltásról szól, ez az áldozatok meséje lesz. A mi Thermopülaink. – Amit még nem tudhattok: jó néhány éjszakával ezelőtt, amikor a Rettegés Lovagja a Heszperidáktól északra lelőtte egy fekete rigónkat, megkezdődött a Porköpeny hadművelet első felvonása. A fedélzetén talált hullánál, amit Vonító kémeink helyeztek el, védett információkkal teli adatHalom volt, amelyben a pajzsláncolat gyenge pontjai szerepelnek. Úgy tűnik, a Rettegés Lovagja bekapta a csalit. Vonítóink jelen pillanatban is Eleuszisz irányába terelik, annak elestével beindul a pajzsgenerátorok lánctúlterhelése, és a Kaduceusz-síkság felett, Pántól délre keletkezik egy kisebb lyuk a pajzson. Ennek Atalantia képtelen lesz ellenállni. A terep landolásra tökéletes, a tankjaiknak kellőképpen lapos, titánjaiknak eléggé száraz. És nagyjából elég széles, hogy egy időben tíz Légió is földet érhessen. Ráadásul a szemükben a helyzet is ideális, hiszen így elvághatják egymástól az északi erőinket, azonfelül a légitüzérségük a Gyermekeknél, a Petaszosz-félszigeten megsemmisítheti a védelmi erőinket. Akkor a tankjaik már meg is indulhatnak a part mentén Tükhé irányába. Ez a földet érés a mi koporsónk. Nukleárisan aláaknáztuk a terepet, a környéken két rejtett hadseregünket összpontosítjuk, amelyek megkapják a megmaradt tíz lángHajónkból hatnak a támogatását és a Vörös Csapás bázishajókat. Amint Atalantia erői leszállnak, három oldalról mérünk rájuk megsemmisítő csapást. Kénytelenek lesznek az egyetlen nyitva hagyott úton visszavonulni: délre a Ladon-pusztán át. Azt mondják, az hadseregfaló sivatag. Hát most megint enni adunk neki.

Vigyorogva várják, miért is kellett ehhez a tervhez négyszáz kilométernyi távolságban összegyűlniük, ahol egy egész tenger választ el bennünket a nullponttól.

– Hogy akkor mit kerestek éppen itt? – teszem fel helyettük a kérdést, és nézek bele sorban a szemükbe. – Mert ti nem vesztek részt a Porköpeny hadműveletben. Azok a férfiak és nők, akik most ebben a teremben állnak és ülnek, a Hetedik Kék Csapás tagjaiként az Első Kék Csapás Orionjának közvetlen parancsnoksága alatt Tükhé partjainál maradnak. Ha minden más kudarcot vallana, ti vagytok a végső biztosítékunk. Ti vagytok a Tartarosz hadművelet.

Miután a tisztek szétszéledtek, hogy közvetlenül Oriontól kapják meg utasításaikat, intek Harnasszosznak, hogy sétáljunk egyet. Vele még nem fejeztük be. És a kráter peremén maradunk, mert tanúkra is szükségem van. A tesztmenetet követően a szerkezetet visszaengedtük a gödrébe, a mérnökök kiáltozva végzik az utolsó teendőket.

– Ezek szerint megtalálták a módját, hogy hogyan szinkeljék össze a dögöket – kezdi Harnasszosz. – És kezeljék az adatmennyiséget. Mert másodpercenként több terabyte fog áramolni.

– Tudom.

– A Kovácsaim látták, ahogy az irányítóteremben idegen technológiát állítanak be. Ki tervezte, ha az én embereimet kihagyták?

– Rövid volt az idő, kénytelenek voltunk bevetni minden elérhető forrásunkat.

– Miféle forrásokat?

– Glirasztész FőKreátort.

Elsápad.

– Glirasztészt? Nem gondolja, hogy anélkül is épp eleget sürgölődött itt?

– A Merkúron ő az egyetlen, aki kedvtelésből foglalkozott az ősi technológiákkal. Ha a maga harcosai is meg tudták volna oldani, rájuk bíztam volna.

– De ő az Aranyak pincsije.

– Tudom, hogy nem ért egyet a dolgok menetével…

– Nagyon finoman fogalmaz – válaszolja ugyanolyan halkan, mint eddig. – Amikor azt mondta, hogy átengedjük őket a pajzsunkon, azt hittem, csal a fülem. Amikor elárulta, hogy mit kaparunk elő a földből, azt gondoltam, megbolondultam. Most hozzáteszi, hogy nem egy, hanem hét ilyen gépezet van, és az Aranyak pincsikutyája vezeti őket. Vagyis nem én bolondultam meg. Hanem maga – böki az ujját a mellkasomba.

– Fegyelmezze magát, Imperátor – pillantok le a húsos ujjra. – Minden el van rendezve, a Tartarosz csak…

– Végső biztosíték, aha. Hallottam én is.

– Úgy véli, nem leszünk képesek megállítani őket, ha egyszer földet értek.

– Úgy.

– Szükséges az eszébe idéznem, hogy ez a hadsereg szabadította fel mindkettőnk hazáját?

– Leszámítva, hogy most nincs velünk se Sefi, se Sevro, se a Hetedik – az egyenruháján megvillannak a keresztsávok, ahogy vaskos karjait összefonja a mellkasán. – Az ellenség közben folyamatos ellátást és utánpótlást kap a Vénuszról, a felszerelésüket frissítik, Légióikat pihentetik. Ezek nem puhány Pixik. Ez most itt a Hamu Légió teljes valójában. Azaz a XX. Fulminata, a XIII. Drákóiak, a X. Purdusz. Még a fénykorunkban is kihívás lett volna, ha csak az egyikükkel is szembe találjuk magunkat, de a nő most mindhármat idehozta. És rég túl vagyunk a fénykorunkon. Alig egy hete hulladékfémet olvasztattam be az embereimmel, hogy visszapótoljuk a Huszonhármas Légiónk lőszereit. Hulladékfémet. Nem lemerült urániumot. Hulladékfémet. Tudja, hogy nem vagyok egy Kasszandra, Darrow. De akkor is azt mondom, hogy amikor az első Sebhelyes bakancsa bolygót ér, mi elvesztünk. Ez nem Thermopülai, hanem Cannae. Ott fogunk veszni a Ladonon.

Tudomást sem veszek a kísérletről, hogy klasszikusok mentén értsük meg egymást, hiába mozgok olyan otthonosan a témában, mint akármelyik Arany.

– A bolygót akkor veszítettük el, Harnasszosz, amikor maga a flotta felét hazaküldte.

– Helyben vagyunk – mér végig ridegen. – Meg akar érte korbácsolni? Mentegetőzzek? Hát baszódjon meg! Nem fogok mentegetőzni. Én csak az eskünek engedelmeskedtem, amit tettem. A népek hangját soha nem hallgattathatja el a kard. Márpedig a nép hangja a Szenátus. Nem maga.

– És most mit mond a Szenátusa? – emelem tölcsérként a fülemhez a tenyeremet. – Hadd hallom a hangot. Hát nem hallom. Mert a hang nem beszél. Akkor majd beszél helyette a kard.

– Tudja, miért kedvelem jobban Sevrót, mint magát? Mert ő szenvedélyes, felforr az agya. De maga mint a jég. Amikor ilyen, nem lehet magával beszélni. Mintha nem is ember lenne, hanem valami istencsászár.

A Kovácsai felfigyelnek szóváltásunk hevességére, még ha nem hallják is, miről beszélünk. Thraxát aggasztotta, hogy épp ezt a helyszínt választottam a jelenethez, amikor Harnasszosz emberei vesznek körül bennünket. Ám csakis úgy ragadod meg a farkas nyelvét, ha benyúlsz a pofájába, a fogai közé.

– Nem azért jött vissza, hogy minket megmentsen – lép egészen közel Harnasszosz –, hanem hogy őket megölje – borzong végig rajta a harag. – Vakon kockázik. Miközben a felmentő sereg talán már úton is van. Legalább próbáljunk meg átjutni a blokádon. Küldjünk életjelet. Vegyük fel a kapcsolatot a Szenátussal. Derítsük ki, hogy mik a szándékaik. Ünnepélyesen megfogadta, hogy amíg lehet, életben tartja a harcosait, Darrow, ez a kötelessége. Márpedig ha beveti ezeket a masinákat, fikarcnyit sem vagyunk jobbak az ellenségeinknél.

– Nézzen körül, Harnasszosz. Úgy festek, mint aki szívesen megfontolja mások erkölcsi aggályait? Az utam előrevisz. Velem tart, Imperátor?

– Mert ha nem?

– A balkezemnek nem lehet különvéleménye.

Intésemre tíz fekete ruhás Vonító ugrik elő a Halottkeltőből. ImpulzusVértjük kaméleonfunkciója szemvillanásnyi rebbenéssel idomul a sápadt jéghez. Felix lehajtja kopasz fejét.

– Vonítókat hív… ellenem? – esik le Harnasszosz álla.

– A maga döntése.

A Légióink legfélelmetesebb Aranyai, Obszidiánjai és Szürkéi magasodnak köré. Bármelyikük szó nélkül végezne vele a parancsomra, vagy verné bilincsbe, hogy végleg elnyelje a fogda. Harnasszosz a Kovácsaira sandít, azok vajon készek-e hasonlóra érte. Helyes következtetésre jut, halkan folytatja:

– Adja szavát, hogy ha mindenképpen kénytelen lesz választani a saját seregünk megmentése és az övék elpusztítása között, bennünket választ.

– Expedíciós haderő vagyunk, küldetésünk, hogy megtaláljuk és elpusztítsuk az ellenséget. Megtalálni már megtaláltuk őket. Mi a válasza, Imperátor?

Lesüti a szemét, a két keze reszketve csüng alá. Ahogy visszatértem, ő elveszítette a sereget. Ismerem már annyira, hogy tudjam, valaha azt dédelgette magában, hogy ha esetleg én a szakadék peremére vezetném az embereimet, ő majd előlép, és átveszi a helyem. Csak most fogja fel, hogy erre igazából soha nem volt semmi esélye.

– A fene essen magába! – néz fel. – Csessze meg! – teszi még hozzá, és bár szemében lángol a harag, olyan feszes tisztelgésbe vágja magát, amilyet az ember ki se nézne a pocakos testéből. Gusztusomhoz mérten túlságosan hosszan tartja a vigyázzt. – Üdv, Arató.

– Uram… – szólal meg a hátam mögött Rhonna. – Kölyök Egy jelentkezik.

A Halottkeltő komFülkéjében Alexandar méter magas hologramja pattog az éterben, Atalantia zavarói miatt vacak a vétel. A hátam mögött érzem Harnasszoszt és Oriont is.

– Elveszett… Rettegés… Ladoni…

– Rettegés Eleusziszba tart? – kérdezem. – Bekapta a csalit?

– … be csalit. … semmi… Angéli… – Harnasszosz a karjait összefonva erőlteti a fülét. – Segély… Ang… Semmi… zóta.

– Ismételd, Kölyök Egy. Ismételd.

– Nem kapta be a csalit. Eleuszisznél semmi mozgás… Angéliából segélykérést fogtunk. 06:00 óta nincs velük kapcsolat…

– Angélia – mormolom. Középkelet-Ladon kisvárosa, ide telepítették ki a civileket a ladoni csapda területéről. Az északi pajzsvonal alatt van, de nincs generátorkapcsolata, mint Eleuszisznek. És én otthagytam kiszolgáltatva, mintha azt akarnám, hogy megtámadja.

Talán túlságosan is kiszolgáltatva.

Harnasszosz állkapcsa túlórázgat.

– Rájött a görény. Ráhibázott a tervünkre.

– Kicsit elhamarkodott következtetés – vágja rá Orion. – Angéliában nincs pajzsgenerátor, mint mondjuk Eleusziszban, a Küdónok beárnyékolják.

– Akkor mit akar ott? – teszi fel a nagy kérdést Harnasszosz. – Mi van ott, Darrow?

Azonnal dönteni kell, nincs időnk további információkra várni. De ha túl hamar kijátszom a kártyánkat, akkor gajra mehet minden. A rohadt életbe! Mit csesztünk el?

– Maga végzett itt, Harnasszosz, visszarendelem Héliopoliszba.

– Hogy a harcoktól távol legyek a civilekkel és a hátsó védvonallal?

– A harcok Tükhében lesznek. És ha beszorítanak bennünket, magának kell a gravHurkon biztosítania az utánpótlást. És ügyelnünk kell a hadvezetés egységességére. Ha én elesnék a sivatagban, Orion pedig a gépezetekkel, magának kell átvennie a hadsereg irányítását.

Mert ez szól Harnasszosz mellett igazán. Hogy hiába sok közöttünk a nézeteltérés, amikor az ellenség támad, ő mindig a helyén marad, és számíthatok rá. Tiszteleg, fordultában kemény pillantást vet Orionra, és távozik. A testőreim egymás után csúsznak le a hangárba. Ők is tudták, mire számíthatnak. Kezdődik megint. Már a puszta gondolatra kimerültség nehezedik rám.

– Rád az Egyes Kék Csapásnál van szükség – mondom Orionnak. – Vidd, amelyik siklót csak akarod, a lényeg, hogy a pilótáid eljussanak a motorokhoz – ahogy indulna, még egy szóra elkapom a karját. – A Viharistenek nem emelkednek az elsődleges horizont fölé. Esküdj meg.

– Az életemre mondom.

Homlokát a magaméhoz szorítom:

– Az Előőrstől egészen a Völgyig, húgom.

Elmosolyodik a régi hajó említésére. Ott ismertük meg egymást.

– Az Előőrstől a Völgyig, fivérem.

Valamit magával visz a lelkemből. Az ember ilyenkor soha nem tudhatja, mikor látja viszont a barátját. Hogy viszontlátja-e egyáltalán. Orion az egyetlen, aki még soha nem említette, hogy mihez fog kezdeni a háború után. Most rám csap a kínzó vágy, hogy kiderítsem, de már mozgásban van, indulásra trombitálja össze a pilótáit, mindenkinek kijelöli a maga hajóját.

– Szerinted a régi? – kérdi Rhonna, ahogy a kifutón állunk. – Ha vérvörösen begőzöl…

– Van B terv.

– Naná, hogy van.

Ránézek. Már nyílik a szám, hogy utasítsam, kísérje Harnasszoszt Héliopoliszba, de akkor meglátom az arcán, hogy pontosan tudja, mi a B terv Orion esetére. Basszus. Belém lát a kislány.

– Hol van? – kérdi. – Ha esetleg…

Ha esetleg én holtan fekszem valahol a sivatagban, így érti.

Amikor Glirasztészt megbíztam a Viharisteneket egymáshoz hangoló hardver elkészítésével, egy biztonsági kapcsolót is terveztettem, hogy a szerkezeteket vezető Kékek nélkülem ne hozhassanak döntést a bolygó sorsáról. A kabátom alól húzom elő a főkapcsolót, és meglóbálom Rhonna orra előtt.

– És a harci vértben?

– A második combrekeszben. Jobb láb.

És ezzel be is biztosította magának a helyet az oldalamon. Bocsáss meg nekem, öcsém.

Üzenetet küldök a Vonítóknak: „Küldd el Thraxát Angéliába felderítésre, Alexandar. A Rettegés Lovagjával ne bocsátkozzatok harcba. Úton vagyok.”

6
LYSANDER

RAGADOZÓK

– Lysander au Lune! Milyen életteli szellem vagy – emel fel Atalantia térdeplésemből, hogy magához öleljen. A meditációs csarnokában vagyunk. – Nézd csak, Hüpatia, régi barátunk hazatért – károgja.

Az Atalantia nyakába nyakékként tekeredett, megszelídített fekete vastakígyó a hüllők közönyösségével méreget.

– Eredj, édesem, adj egy csókot a drága Lysandernek.

El is felejtettem, milyen félelmetes érzés az ajkamon érezni a Vénusz leghalálosabb teremtményének hideg tapintású pikkelyeit. Miközben elhúzódom a csókból, még látom, hogy a bőröm érintése után hogyan változik vissza ismét feketére, hogy igazodjon Atalantia sötétebb bőrszínéhez.

– Nem felejtett el – repes Atalantia.

A meditációs csarnok ezerszer kellemesebb, mint az ékszerei. A nagyanyámmal ellentétben ő kedveli a rendetlenséget, összevisszaságot. Valóságos egzotikus kert sosem látott, ezoterikus növényekkel. A csillagkupola alatt DNS-szálakként tekergő csigafák lila levelei susognak, madarak dalolnak. Még egy-két majmot is felfedezek az ágak között. Ha a kajütablakon túl nem keringene ott a Merkúr, nem tudnám, hogy hadihajón vagyok.

A kedvenceim a csobogó szökőkutakban burjánzó húsevő orchideák. Ahogy Atalantiát figyelem, érzem, hogy nyelvecskéik felém kígyóznak.

Ajaxhoz hasonlóan Atalantia is alaposan megváltozott. Immár ötvenhez közelít, sovány kiéhezettségében azonban egy perccel sem látszik huszonötnél többnek. De a valaha volt szeszélyes palatinusi csábító helyén ma katona áll.

Elhagyta a könnyű, díszes ruhákat és ékszereket, a fenekéig érő, fonott fürtöket. A gyémántkörmök is a múlté, ahogy a kecses pezsgőspoharak és a teremnyi izmos, Rózsaszín szerető. A ruhákat meghökkentő fekete egyenruhára cserélte aranylándzsákkal és a vállán koponyákkal, a szeretőket pedig korombeli, nyugtalan gyilkosokkal és korabeli, hidegszemű veteránokkal teli hajókra… a legendákat pedig egy réges-régire.

A haja oldalt kurta, a feje tetején rövidek a fonatok. Az ember szinte epebajos marsinak nézné, akiket régen annyit gúnyolt.

Most érzem csak igazán, hogy hazaértem. Ajax és Kalindora csupán meglegyintett, de Atalantia a szüleim közeli barátja volt, és míg apám legjobb barátjától, Atlastól mindig tartottam, anyám barátnőjétől soha. Sok szempontból ő is legalább annyira óvott engem, mint Aja.

Hamarosan Ajax és Kalindora is csatlakozik hozzánk, valamint kivetítőn egy veszélyeztetett faj csúcspéldányainak holói: a Carthiik, a gazdag vénuszi hajóépítő család tagjai, a vér tisztaságának megszállottjai, a Falthék, akik földi birtokaik elvesztése óta nomád életet élnek, és persze a nemrég merkúri vagyonából kiforgatott, valaha volt bányamágnás költői Ház, a Votumok.

Akiket a háború emelt fel, azok a nemrég még névtelen, és az ősrégi vér ízléséhez mérten megvetendően kisszerű családok nincsenek itt. A legordítóbb a Saudok hiánya, akik a vénuszi gyalogságot adják. Dido Háza a Carthiik legnagyobb riválisa, akik viszont Atalantia első számú szövetségesei. Magáért beszél, hogy nincsenek itt.

De ettől a nagyragadozók barlangja ez. Nem lesz könnyű dolgom. Ugyanakkor legalább Julia au Bellonával nem kell közölnöm fia, Cassius halálát. Mert ő sincs itt.

– Fájdalommal értesültem atyád haláláról – kezdem az udvari protokoll előírása szerint. – Hosszan cipelte terheit. Tettei nagyszerűek voltak. Nyugodjék lelke békében a Semmiben.

A nehéz szemhéjak alatt két gyufaként lobban Atalantia pillantása. Az arcomat, a szobát kémleli, lesi, mire csaphatna le. Végül a ruházatomnál állapodik meg.

– Drága gyermek, ruházatod sajnálatosan kedélytelenné fakult…

– Atyád…

– Hát mire tanítottalak? Édes Lysanderem! A tétlenség nem ok paripád patáinak elhanyagolására, ahogy a háború sem mentség a slampos öltözékre. Késlekedés nélkül orvosolnunk kell vétkeidet. Ez önbecsülés kérdése. A Vénusz három legjobb szabója is a hajómon tartózkodik. Egy hét elegendő, és úgy festesz majd, mint egy király.

Milyen veszedelmes szó ebben a társaságban.

Jobb, ha meg sem szólalok.

Sóhajtva néz fel a csillagokra. Vetek egy pillantást a távolabbi falon pompázó méretes freskóra: még Octavia rendelte el az elkészítését, családunk leghűbb szövetségese és szívbéli barátai, a Grimmus-klán tiszteletére. Ajax, Atlas és Atalantia arca lenéz ránk, de a halottak arcát lefestették.

Az enyémet is.

– Apám mindig azt hitte, hogy Lorn végez majd vele valami módon – kapja el a tekintetemet, és méri végig az apjára frissen festett halotti leplet. – Azt nem bánta volna. Még Nerót sem. De hogy egy korcs, egy félvér, egy rabszolga? – nyög fel halkan. – Milyen ízléstelen korban élünk, drága fiú. Senki sem kaphatja meg az őt megillető halált. Igen faragatlan a sorstól.

– Miféle bolondjáték ez, Atalantia? – mormolja Scorpio au Votum hologramja. Mindig is pedáns, logikus teremtmény volt. Mellesleg lassan átlépi a száz évet és felemészti a tizenhatodik ágyasát. – Nincs időnk erre a… parádéra. Fontos logisztikai kérdéseket kell megvitatnunk.

Atalantia a szemét forgatja nekem, mintha azt mondaná: „Látod, mit el nem kell tűrnöm?”, de attól még ott tátong köztünk a szakadék. Aggasztja, hogy mik lehetnek a szándékaim. Nem hibáztatom.

– Bolondjáték? – sziszegi Ajax. – Mi volna abban a bolondjáték, Scorpio, hogy Lysander végre hazatért a sírból?

– Hogy ily kései órán az ellenség hajóján a semmiből beállít az elveszett fiú? – dohog az öreg. – Nézzétek el hitetlenkedésemet, de úgy érzem, pokoli gépezet lendült mozgásba.

– Hogy imádom az agyadban kavargó összeesküvések mauzóleumát járni, Scorpio. Micsoda élvezet! Azt azonban hadd kérdezzem meg, hogy engem vádolsz-e a pokoli gépezet működtetésével.

– Én a magam részéről farkasokra céloztam – persze nem. – Ugyanakkor, ha már itt tartunk, hadd idézzem mindőtök emlékezetébe, hogy a Merkúr az én családomé, nem a Grimmusoké, és nem is a Lune-Házé, de még ennek a Kétszázak Szövetségének sincs semmi köze hozzá, amelyet sebtében összeeszkábáltunk, nem hagyva ki belőle még a leghígabb vért sem. A Merkúrt mi építettük. Mi szelídítettük meg pályáját.

– Silenius és örökösei fizették meg az árát… – szúrja közbe Kalindora.

A Votum vénség szemében Kalindora fiatalsága és a jó esetben is háromszáz esztendős családfája figyelmet sem érdemel.

– Áruld el nekem, Atalantia – szónokol tovább zavartalanul –, valóban úgy véled, hogy az örökös támogatása elfeledteti velünk, mit tettünk mi a bolygónkért? Nem, nem, semmiképp. Forrófejű vagy, de a sereg élén nem egymagad állsz. Első vagy az egyenlők között, de ettől még nem vagy az Uralkodónk. És soha nem is leszel.

– Ha ezt tévesen fenyegetésnek érteném – mosolyog rá Atalantia –, most ragaszkodnék ahhoz, hogy Atlas veled teázzon ma éjjel. És bájos gyermekeidet: Cicerót, Porciát, Ovidiust meg persze Horatiát is meginvitálhatnád. Az egész seregletet.

Atlas nevére megáll a levegő a helyiségben. De ez nem pusztán a rettenet, amit az a férfi mindenkiből kivált. Korunkban, amikor az Elsők egész vérvonalak kiirtásának lehetnek szemtanúi, egy ilyen fenyegetés árnya nemcsak a szívre nehezedik, de az ősi név megmaradását is veszélyezteti.

– Természetesen nem vagyok Uralkodó – csap le élesen Atalantia. – Mi szükségem volna hajbókoló idiótákra? Vagy épp a planetáris rendfenntartás nyűgére? Az én látómezőm a csatatér, jóember, csakis a háborún tartom a szemem. És abban jobbnak bizonyultam nálatok, tehát bizalmatokat élvezem a vezetésében – harsogja, és egyetlen tiltakozó hangot sem hallok, még Falthe is hallgat, pedig ő legalább annyi csatát megjárt már, mint az Arató maga. – Ez most a háború ügye. És én azt mondom, hogy ő itt Lysander. Akit tíz hosszú éve most látok viszont, és én mégis megosztom veletek nagyvonalúságomban ezt a szent pillanatot. Hogy miért? Mert nagyra tartom a véleményeteket. De ha vádaskodni kezdtek és meggondolatlan szavakat vágtok a fejemhez… nos, akkor bizony csalódott leszek.

Csend. Ajax ütésre kész ökölként magasodik Atalantia mögött. Atlas láthatatlanul is fenyegető. Ám ezek az Aranyak mind tisztában vannak azzal, hogy nagyon is sokba volna Atalantiának, ha most le akarna számolni velük. És akik bolygókon regnálnak, nem húzzák ennyitől lábuk közé a farkukat. Mindazonáltal mostantól Scorpio is lényegesen visszafogottabban fogalmaz:

– Lysander au Lune a Sárkánypofában volt, amikor az elesett. Az ember eltűnődik, hogyan élhette túl. Hogy lehetnénk biztosak benne, hogy nem a Lázadás ügynöke? Talán ő maga sem tud róla. Ellenségünk kíméletlenségére nem kell hogy emlékeztesselek, ezt tudom. Ahogy arra sem, hogy immár nem egyedül rendelkezel bizonyos… technológiák felett.

– Én kész vagyok elfogadni, hogy ő Lysander – dorombolja Asmodeus au Carthii. – Scorpio paranoiás pók.

Atalantia legfontosabb szövetségeseként a végletekig támogatja gazdáját, ez világos. Egyetlen vonásában sem változott azóta, hogy a Palatinus kertjében utoljára láttam részegen, mindkét karján egy-egy Rózsaszínnel. Hiába, hogy jócskán elmúlt már százesztendős, az arca természetellenesen napbarnított és ránctalan, akár egy negyvenesé, a fiatalító eljárásnak hála, kék ereit nyilván tökéletes smink fedi. Lehet, hogy ők Atalantia leghűbb barátai, de attól még nincs náluk rosszabb az egész Naprendszerben. Hagyom, hadd fröcskölje mérgét, nekem most gyilkosabb és rafináltabb kígyókra kell ügyelnem.

– Mind tudjuk, hogy a Bellonának épp csak sikerült kicsusszannia három éve a Ceresen a Gorgó markából – folytatja Asmodeus. – A szörnyeteg beszámolója szerint fürge kis selyemfiú járt az oldalán – méreget ugyanazzal a kéjsóvár pillantással, mint évekkel ezelőtt, amikor még kisfiú voltam. – Úgy vélem, most megismerkedhetünk a selyemfiúcskával.

Kalindora kacagva csapdossa vértezett combját.

– Te vén disznó. Biztos, hogy nem a saját vágyálmodról hablatyolsz? – horkant nagyot Ajax röhögve. Asmodeus ingerülten pislog rá, de nem mer tiltakozni.

– Se Lysander, se az áruló nem süllyedne odáig – kacsint rám Kalindora. – De esetleg kérdezzük meg őt magát. Gyanítom, neki van mondandója a kérdésről.

Amikor kicsi voltam, Kalindora az én személyes testőrségemben szolgált, amíg el nem érte az Olümposzi Lovagságot. Nem kopott meg a stílusa, az biztos.

– Mélyen tisztelt Primusok – harsogom tisztán. – Elnézéseteket kérem, hogy ilyen késve csatlakozom hozzátok a háborúban. Hadd magyarázzam meg késlekedésemet. Nem voltam a Köztársaság foglya, ahogy Cassius szeretője sem. Aja és Octavia meggyilkolását követően Darrow Cassius gyámságára bízott, aki egyébként a saját kezével végzett nagyanyámmal. Az elmúlt tíz évben vele jártam az Övet.

Kalindora nem pont ilyen feleletre számított. Az Aranyak kedélyesen nevetgélnek a hallatán. Atalantia szeme kissé kikerekedik, Ajax lassan felém fordul:

– A gyámod volt?

– Igen.

Elhallgat, több esze van annál, mint hogy idegenek előtt teregesse ki a családi szennyest. Ezt is megtanulta hát. Lehet, hogy nekem is ilyesmivel kellett volna próbálkoznom a nagy őszinteség helyett, de attól még mindenképpen be kellett volna valamikor avatnom. Képtelen lettem volna eltitkolni. Bármennyire is mindene Diomédésznek a tisztesség és a becsület, ha hasznára válik az alkudozásaik során, bizonyára nem habozott volna megemlíteni nekik. Gondolkodás nélkül bedobta volna a bombát. Hacsak Seraphina nem dobja már be hamarabb puszta tréfából. Népünk legfőbb árulója ugyanannyi ideig gondoskodott a nevelésemről, mint rég halott Uralkodónk. És köphetnek rám ezért, a leereszkedő hangjuk sokat csorbult a vallomásomtól. A Bellona vér éppolyan ősi, mint az övék, és Cassius veszedelmes férfinak számított. Vajon mit nevelhetett belőlem?

– Ez aztán undorító – füttyent halkan Atalantia. – De az üzeneted alapján azt kell gondolnunk, hogy Cassius halott.

– Igen, így van.

Ajaxszal sokatmondóan összenéznek.

– Jól van. Gondjainkba vesszük testét, hogy ha anyja óhajtja, illő Naphalálba küldhesse.

– Nincs nálam a teste.

Atalantia szemöldöke felszalad a homlokán, a nyakában Hüpatia az óramutató járásával ellentétes irányban kezd idegesen tekeregni.

– Miért nincsen?

– A testét Bellerophón au Raa barátai elrabolták és megszentségtelenítették, mert Cassius végzett vele.

– Miképpen szentségtelenítették meg?

– Nem…

Asmodeus heherészve veszi vissza magához a beszélgetés irányítását. Ahogy csupasz állát simogatja, gyűrűinek ékkövei szikrázva szórják a fényt.

– Egy évtizedre eltűntél, Bellona gyámfiaként éldegéltél, köptél a hazatérésre. Mostanáig, amikor rés támadt a hatalomban, és már iszkolsz is közénk, mint valami kismalac, hogy bejelentsd a trónigényedet. Nekünk azonban már megvan a vezérünk, ostoba fiú. Atalantiának hívják.

– Nem azért jöttem, hogy bármire is igényt tartsak. Nincs Sebhelyem, nincs örökségem, nincsenek jogaim. Csakis azért jöttem, hogy begyógyítsuk a sebet, amelyből a Lázadás gennye fakadt – mondom, és Atalantiára nézek: – Megengeded?

– Hadd szórakozzunk! – bólint.

Az ajtó kitárul, és a helyiségbe bocsátják Diomédészt Seraphinával az oldalán. A teremben tapintható az ellenséges indulat. Hátralépek és átadom a terepet Diomédésznek. Seraphina duzzogva hallgat mellette.

– Jupiterre…! – mormolja Atalantia –, zord, mint a viharfelleg, sápadt, akár a holt. Egy Raa volna, vagy magának Akarinak a szelleme?

– Annál jóval hallgatagabb – jegyzi meg Ajax.

– Salve, Aureáltak – hajtja meg fejét Diomédész tiszteletteljesen. – Diomédész au Raa vagyok, Romulus és Dido fia, a Perem Birodalom Vihar Lovagja, a Villám Falanx Taxiarkhosza.

– Hú, az meg mi? – vonta fel szemöldökét Atalantia.

Diomédészt ez kizökkenti egy pillanatra.

– Speciális mobil Légió.

– Talán nem minden Légió sajátossága a mobilitás? Vagy nálatok új helyben repülési módozatokat vezettek be?

Diomédész csak pislog a közbevágásra, majd megköszörüli a torkát:

– Ő pedig itt Seraphina, a húgom, a Tizenegyes Porjárók… Lokhagosza – mondja, majd elhallgat, várva az újabb közbeszólást.

– Folytasd bátran – biztatja Atalantia –, remekül csinálod, fiatalember.

– Bennünket bízott meg a Holdtanács, Dido au Raa és Héliosz au Lux Konzul, hogy elhozzuk elétek a Közösség Pecsétjét – emeli a magasba öklét, hogy mindenki jól lássa rajta a forgó kövekkel kirakott méretes acélkesztyűt. – Felhatalmaztak, hogy érdemben képviseljem a Perem Birodalmat a kedvező és tartós fegyverszünet megtárgyalásában a Társadalom megmaradt erejével, hogy együtt szálljunk szembe a demokrácia pestisével.

Döbbent csend.

– Vesszek meg – motyogja Scorpio –, hát mégis igaz.

Asmodeus azonban hitetlenkedve göcög:

– Még hogy Dido au Saud Konzul? Képtelenség. Azok a pogányok megvetik a kiművelt főket. Mondd csak, Romulus talán elveszítette a józan eszét?

Valójában megrémült. Dido elárulta családját, amikor nőül ment egy Raához. Ha most a Saudok szövetségesül kapják a Peremet… csak azt ne. Az már a vénuszi kiskirályságát fenyegetné. Kalindora viszont látható élvezettel figyeli Asmodeus aggodalmait.

– Kérlek, Asmodeus, hallgass – inti Atalantia, és visszafordul Diomédészhez. – Nos, az tény, hogy örökölted apád… kiállását. De áruld el, Romulus, a Merész miért nem Uralkodó többé? Belefáradt az államvezetésbe? Atlas soha nem fogja elhinni.

– Apánk halott – feleli Seraphina kurtán.

Ezt kihagytam az üzenetemből.

Néma csend, míg Atalantia iskolás módra a magasba nem emeli kezét, mint aki jelentkezik:

– Halott?

Diomédész biccent:

– Becsületeskü alatt bevallotta, hogy tudomása volt arról, hogy a Ganümédész dokkokat nem Roque au Fabii, hanem Lykosi Darrow és Victra au Julii semmisítette meg.

– Hát Darrow tette? – tapsol kacagva Atalantia. Hüpatia kidugja hosszú, villás nyelvét úrnője örömére. – Apának tehát igaza volt. Azt én is tudtam, hogy Fabii nem lehetett. Darrow, Darrow, Darrow. Az a csintalan kis csótány! Szinte büszke vagyok rá. Ez a húzás viszont már túlzás volt, nem igaz? De hát kivel nem esett még meg ilyesmi. Romulus pedig halott. Halott? Nem hittem volna, hogy Romulus képes meghalni. És mondd, hogyan érte a vég? Polgárháború tört ki? Meggyilkolták? Vagy végül csak az anyátok falta fel?

– Miután bevallotta tettét, és Fehér Bírákat mészárolt le, csak egy úton szerezhette vissza a becsületét – magyarázza Diomédész. – Akari útján megtért a Sárkánysírhoz, és az elemek győzedelmeskedtek felette.

Úgy mered rá mindenki, mintha meghibbant volna.

– Elérte a sírt? – kérdi Ajax.

– Nem – nyel nagyot Diomédész.

Ekkor szinte vezényszóra kacagni kezdenek.

Gyűlölet árad szét bennem, hogy ily kevés tisztelettel viseltetnek a férfi iránt, akit már-már olyan nagyra becsültem, mint Cassiust. Seraphina szíve szerint beretvát rántana, ha nála lenne.

Egyedül Diomédész arca marad rezzenetlen. Tanult az Ajaxszal folytatott kis szóváltásból, most épp azt figyeli, a többiektől mire számíthat.

Egyre többre tartom ezt a férfit. Ahogy Kalindora is, mint látom.

– Íme hát az árnyékban meglapuló szörnyeteged, Asmodeus, aki alig várja, hogy lesújtson a Vénuszra – nevet Atalantia. – Micsoda hűhó egy kiábrándító öngyilkosság körül. Nos, gyanítom, soha többé nem kell tűzzel és vassal fordulnunk a Perem ellen. Ha rá tudjuk venni őket, hogy füllentsenek egyet-egyet egymásnak, a becsületük elintéz helyettünk mindent.

– Romulus Acélos Arany volt – kiáltom. – Mindenek felett tiszteletreméltó és becsületes.

– Csak nem lépett elég hosszúakat – jegyzi meg Ajax.

– Kiérdemelte tiszteleteteket – csattanok fel. – De azt mindenképpen, hogy ne kacagjatok rajta az utódai társaságában.

A harcedzett Falthe most megtöri eddigi nagy hallgatását:

– Engem ne oktasson ki egy sebhelytelen fiú, hívják bárhogyan is. Én ott voltam Iliumnál, Romulus vágta le a nővéremet. Pengéjével úgy hasította fel a gyomrát, hogy végül a gerincét is átmetszette. Míg nem csatáztál szűk folyosó falai között ezekkel a… búbánatos kérődzőkkel, addig mit se tudsz a világról.

– Azt várod, Lysander, hogy tiszteljük Romulust? – kérdi Atalantia. – Mit tiszteljünk egy olyan férfiban, akinek a saját becsülete többet ér, mint a közjó? Hogyan tiszteljünk egy bolondot, akinek a felkelése adott az Aratónak lehetőséget, hogy Lázadását sikerre vigye? Tiszteljünk egy árulót, aki a rabszolgahordákkal vállvetve harcolt ellenünk Iliumnál? Aki addig mellőzte kötelességét, hogy már a saját öccse sem tarthatott ki mellette? – fenyeget meg könnyedén az ujjával. – Szerintem te még mindig nem találtál haza, kis Lysander. Vagy talán téged is megszállt az őrületük? Te mit gondolsz, unokaöcsém?

– Nekem nem tűnik őrültnek – mondja elgondolkodón nyalogatva a fogait Ajax.

– Tehát nem őrültél meg – áll meg előttem Atalantia. Kedvesen, bizalmasan szól hozzám. – Akkor mi történt veled? Összezavarodtál? Megkínoztak? – pillant Diomédészre és Seraphinára. – A nagydarab? Vagy a poros kisegér? Ha szeretnéd, meghámozzuk őket. Felhúzzuk Atlas valamelyik karójára.

– Szövetségesre van szükségetek, hogy felétek billenjen a mérleg nyelve.

– Dehogy – vonja össze a szemöldökét. – Csakis hatalomra van szükségem. Apám éveken át pórázon tartott, míg a hagyományos kis nyugdíját tervezgette. Mentegetőzött és harcolt. Hibrid ellenség ellen viszont hibrid harcos kell. Én fordítottam meg a szerencsét, Lysander. Az én ügynökeim szórták el a mérget az ellenség Citadellájában. Atlas hordja be egészen a bölcsőjükig. A veszett barmok nemsokára egymás torkának ugranak, elvégzik helyettünk a gyilkolást. Nincs már szükségünk árulókra. Így is a győzelem küszöbén állunk.

Az arcokat fürkészem – gőgösen kihívóak, elzárkózón provokatívak. Ősidőktől tisztában vannak a hatalmukkal, ez táplálja a világgal szembeni távolságtartásukat. Minden magától értetődő a számukra. Ráadásul a legtöbbjük elveszített néhány rokont a Perem két lázadásakor, a háborút mindenki megérezte, mert bár nem a Mag roppant bele, mégis nagy árat fizettek érte. Miközben mélységes meggyőződésük, hogy a világuk kulturálisan messze felette áll a Peremvidéknek.

Természetükkel nem fér össze, hogy nyíltan örvendezzenek a felajánlott szövetség felett, először meg kell alázniuk a Peremet. Legelőször is hajtsák meg fejüket. Mennyivel egyszerűbb lenne, ha győzelmes sereggel érkezhettem volna. Ha nevemhez diadalok fűződnének. Arcomon ott díszlene a Sebhely. Légióim dicsőségesen masíroztak volna ide. Persze, így sem vagyok teljesen fegyvertelen.

– Talán helyesen gondoljátok, és valóban a zsebetekben a győzelem a Perem nélkül is. Ugyanakkor… – kezdem, mire Atalantia figyelmeztető pillantást lövell felém –, ha nincs szükségetek senkire és semmire, akkor miért lebzsel még mindig a flottátokban ez a sok félig kilőtt hajó? Miért nem küldtétek rég vissza a Kalibáni Csatában sérülést szenvedett hajóitokat a Vénusz kikötőibe? Miért nem orvosoltátok a károkat? Orion alaposan megtépázott benneteket, még ha ti kerekedtetek is fölül. De az erőitek így csorbák maradnak – mérem végig őket. Nincs válasz. – Vagy talán jó okkal nem merészkedtek vissza a Vénuszra? Esetleg a Minótaurosz nem elégedett meg annyival, hogy Magnus életét elvegye, miután Darrow kiszabadította? Lehetséges, hogy elfoglalta azokat a bizonyos kikötőiteket odahaza a Vénuszon? És azért nem tudtok hazamenni?

– Te kis ármánykodó dög! – visítja Asmodeus. – Hogy jutott ez a tudomásodra?

– Hány hajótokat szerezte meg a Minótaurosz? – folytatom kíméletlenül. – Az összeset, amit csak hátrahagytatok a bolygón? Világos, hogy jelenleg a Szabad Légiók fenyegetésével igyekeztek idecsalogatni a köztársasági flottát. Hogy minden erejüket ide összpontosítsák, és ti végre lerohanhassátok a bolygóikat. Csakhogy a vénuszi utánpótlási lehetőségeitek nélkül esélyetek sincs arra, hogy a Mars és a Luna ellen vonuljatok. A csapdát felállítottátok, ám időközben a saját lábatok is belecsusszant.

– Elég lesz a hetvenkedésből, Lysander – dörren rám Atalantia.

– Amikor évekkel ezelőtt elfogták a Minótauroszt, és a Köztársaság börtönbe vetette, az emberei java minden bizonnyal átállt hozzátok. De most, hogy visszatért, vajon hányan erősítik inkább az ő Légióit? Hány hajótok állt át hozzá? Apollóniosz népszerű volt. És persze önkéntelenül is csiklandozni kezdi az ember elméjét a kíváncsiság, hogy ugyan miért vett részt a Magnus elleni merényletben. Csak nem bosszút akart állni? Amiért esetleg elárulták, és korábban csellel adták át az ellenségnek?

Úgy merednek rám, mintha patáim és szarvaim nőttek volna.

Lehet, hogy a Perem viszonyai közt idegenül mozgok, de a Magot ismerem, akár a tenyeremet. Világos, hogy Apollónioszt elárulták. Felteszem azért, mert olyan népszerű volt.

Végtelenül magányosnak érzem magam. Ezekről az emberekről gyanította Cassius, hogy bérgyilkost küldenek a nyomába, hogy vadásznak rá. Ezek azok, akiket annyira romlottnak és rettenetesnek ítélt, hogy képes volt feladni az életét is azért, hogy meggátolja, hogy valaha is megnyerhessék ezt a háborút. De ha most még arra sem hajlandóak, hogy a Peremmel kezet rázzanak, akkor Cassius valóban a semmiért halt meg.

– Jóemberek, egy háború kellős közepén vagytok. Úgy okoskodtatok, hogy mostanra behozhatatlan előnyre tesztek szert, csakhogy Darrow minden erőfeszítés nélkül lecsapta a fél lábatokat. Azt a felet, amelyen támaszkodtatok. Mert a kikötőitek, az utánpótlásaitok nélkül nem juthattok innen se előre, se hátra. Tíz éve esedékes szövetséget kínálok most nektek, elhoztam egy barátot, aki nem kíván semmit cserébe, sem területeket, sem embereket, semmit a ti szféráitokból. Csakis a sérelmet kívánja megtorolni, mert köptek rájuk és ez foltot ejtett a becsületükön. Ha tényleg meg kell tennetek, hát utasítsátok el az ajánlatát. Ez a ti döntésetek, nem az enyém.

A párbeszédet egy ideig a szökőkút körül éldegélő tücskök folytatják helyettük.

– Ha akkor pusztítjuk el a Szabad Légiókat, amikor az Öv hadigépezete a Phobosz kikötőire csap le, a Köztársaság végleg megsemmisül – szólal meg Ajax elsőként. – Lysander érvei megállják helyüket. Amit javasol, nem szellem nélkül való.

– Persze, nem szellem nélkül való, ezt magam is belátom – csattan fel Atalantia. – A vak is látja, hogy nagyon is szellemes és helytálló. Egyszerűen. Csak. Utálom. A. Holdnépeket – mondja, majd elgondolkodva cirógatja Hüpatiát a nyakában. – Őszinteségem talán kegyetlenül hangzik, ifjú Diomédész, de azt vallom, hogy olyan mérges kígyókkal nem érdemes összebújni, akiket nem magam neveltem tojáskoruk óta. Ugyanakkor az apámat nem te gyilkoltad meg, igaz? Ahogy Octavia gyilkosa sem te vagy. Aja és Moira vére sem a te lelkeden szárad. Ha most az életedet venném, azzal újabb ingoványba süppednénk. Miközben pedig a segítségeddel oly sok ellenségemmel számolhatnék le. Egy kérdésemre felelj csak. Miután a kikötőiteket és a hajóműhelyeiteket megsemmisítették, hogyan építettetek új flottát? Hogy készíthettetek olyan hajókat, mint ez a furcsa korvett is, amelyet a dokkolóhangárban őrzünk? Szétszedni nem fogom, hiszen minden bizonnyal azonnal felrobbanna, amint bogarászni kezdenénk a lelkében, nem igaz? – kérdi, mire Diomédész csak megvonja a vállát. – Világos, hogy a forrásaitok megvannak egy háborúhoz, valahonnan csapoljátok az energiát. De honnan? Talán fényHajókkal titokban a Gázóriásokból szerzitek be a héliumot? – szegezi neki a kérdést vicsorogva. – Atlas tudna róla, ha a Kuiperbe merészkedtetek volna bányászni… – ostromolja tovább a kifejezéstelen arcú Diomédészt. – Mekkora a Perem hadihajó-állománya? Hány Légiós az ereje? Ezeket tudnom kell.

Diomédészt láthatóan mulattatja, hogy Atalantia úgy gondolja, kiszedheti belőle ezeket az információkat.

– Egy esetleges szövetség megkötésével a Perem készen áll a haditerv szerint rá eső feladatok teljesítésére. Ezt garantálhatom. Többet nem mondhatok.

– Ó, a csodás ifjúság, amikor az ember még abban a hitben él, hogy tudja, hogyan működik a világ – fordul a családfők felé Atalantia. – Ezek nem sértő faggatózások, Diomédész. Hiszen amíg nem tudom biztosan, elég erős vagy-e, miért is hagynám, hogy táncba vigyél?

– Mert már mindenki más foglalt, és a zene mindent betölt.

– Csak várj, míg Atlas ideér – mosolyog rá szélesen Atalantia, majd sóhajt: – Hát így állunk, jóemberek. Ez a mocskos igazság. Ismét összebújunk a rusnya rokonnal – morogja, de azt nem hagyja, hogy a Carthii félbeszakítsa. – Én vagyok a Diktátor, Asmodeus. Háborús időkben a hatalom a kezemben van, a döntés az enyém. Márpedig a jövőbeli fölényünket csakis azzal biztosíthatjuk be, ha engedményeket teszünk jelenlegi elveinkből.

A hologramok csak azután alszanak ki szép sorjában, miután a családok biztosítékot kaptak, hogy teljes beleszólással vehetnek részt a szövetség feltételeinek megfogalmazásában. Ezzel persze még nincs minden sínen, még csak most kezdődnek a tárgyalások. És hetekig is eltart majd az alkudozás. Ahol egyik fél sem enged. De a végén létre fog jönni a társulás, megszületik a szövetség. Ráadásul majdnem biztosra veszem, hogy Atalantia attól a perctől fogva így akarta, hogy megkapta az üzenetemet, és megnyílt előtte a lehetőség. Az örömét nem mutatja, viszont gondolatban már három lépéssel előbbre jár, és látja a háború utáni következő célpontot.

Először a Lázadás. Utána a Perem.

Egyszeriben elnehezül a lelkem. Hogy fogom rávenni, hogy ne támadja hátba a Raákat, amint az érdeke úgy kívánja?

Egyik izmos szolgája tálcán kenyeret hoz, Atalantia darabokra töri, és a Raákkal együtt eszik belőle. Ezzel jelzi, hogy immár a vendégei, tehát személyesen garantálja a biztonságukat. Aki kezet emel rájuk, az a Grimmusok ellensége. Formaság csak, de annak ősi, és a jelentősége még mindig azokból az időkből táplálkozik. Több ellenséggel egyelőre nem tud most megbirkózni a Mag.

– Holnap a Tükhéi Vízkolosszus tetején megkezdjük a tárgyalásokat – jelenti ki Atalantia. A Raák összenéznek, majd kipillantanak az ablakon az alattunk forgó bolygóra. – Ma azonban ki kell fejeznünk a jó szándékunkat.

Ujja csettint, és megjelenik a Merkúr közel tízméteres hologramja a terem közepén. Rajta jelzések mutatják az ellenség ismert erősségeit és Légióit, amelyek felett több ezer szállítóhajóból és csillagÖltöny-kilövőből épült gyűrű fénylik.

Sejtettem én, hogy nagy a készülődés, a Megsemmisítő gyanúsan harcra készen állt, amikor megérkeztünk, de erre nem számítottam.

Tehát Acéleső.

Kockázatos, végleges lépés ez, sokba fájhat még később. Ezek szerint Atalantia vagy nagyon biztos a dolgában, vagy sietős lépnie. Azt hiszem, tudom, hol van Atlas.

Diomédész a homlokát ráncolva, komoran méri fel a haditervet.

– Eszközeink úgy jelezték, hogy a bolygót megerősített földi pajzsgenerátorlánc védi.

– És egyenként is alkalmasak lehetséges célpontnak – bólint rá Atalantia.

– De hogyan…?

– Szerinted Atlas csak nyaralni és napfürdőzni tért vissza a Kuiper-övből? Kilencmilliónál is több marsi rabszolgát ejtettünk csapdába odalenn, a sivatagban. Megtörtem Darrow ármádiáját. Megtörtem a szívét. És most a gerincét is megtöröm. Ha végzünk vele és a Légióival, azzal beverjük a szeget a Mars és a Luna szövetségének koporsójába. Virginia felkelésecskéje össszeroppan.

– Mellesleg ehhez nem árt megszerezned a héliopoliszi hadműveket és a Merkúr nyersanyagkészletét. Csak úgy folytathatod a harcot – biccent Diomédész.

– Régóta háborúzunk már – bólint rá Atalantia. – Azt mondod, az oldalunkon kívánsz harcolni, Raa? – teszi fel a nagy kérdést. Most jön a közmondásos feketeleves: – Bizonyítsd is be, ne csak beszélj. Zuhogj velünk az Acélesőben. Ontsd a véredet az oldalamon, abból tudni fogom, hogy igaz szövetségesünk vagy.

Diomédész fontolóra veszi, szélesre duzzad a csend.

– Sajnos nem tehetem.

– Hát persze hogy nem – kacag nagyot Ajax. – Io Kardjának a hüvely az otthona.

– Pillanatnyilag szájként küldtek ide, nem kardként. Ezért nem lehetséges.

Atalantia felvonja szemöldökét, megmozgatja a csalit:

– Milyen kár. Pedig szép reményeket ébresztett bennem szövetségünk lehetősége. De mégis hogy fogjak össze holnap azzal, aki ma nem harcol mellettem? Kérlek, Ajax, kísérd őket a hajójukhoz, és isten velük. Térjenek csak vissza a homokozójukba.

Seraphina gondolatai mentén próbálom felmérni Kalindorát: ő is pont olyan, mint a többi ragadozó, akikkel összeállt? Élvezi a vadászat minden pillanatát, lesi, mikor csapjon le? Az arca meg sem rezzen, pillantása elvész a parázstálak vetette félhomályban. Seraphina lép előre.

– Majd én megteszem – jelenti be. A bátyja döbbenten fordul felé, nyilvánvalóan ismét túlbecsülte a család nőtagjainak türelmét. – A Perem szája te vagy, Diomédész. Én pedig azért vagyok itt, hogy támogassalak a küldetésben. Nem nagy kár esik a halálommal – mondja, két kezét a családi szokás szerint kulcsolja össze: „árnyak és por”. – Véráldozatot kívánsz, Grimmus? Az enyémet megkaphatod. Ha megelégszel vele.

– Megelégszem – mosolyodik el Atalantia.

Diomédészben most tudatosul, hogy a húga holnap seregnyi férfi között fog alázuhogni az Esőben, akik mind büszkén tűzték volna lándzsára az apjuk fejét. Együttérzek vele, bár ha visszagondolok első találkozásunkra a húgával, ahogy azon a Varég hajón harcolt, nem hinném, hogy bárkinek több esélye lenne túlélni ezt a zuhanást, mint ennek a lánynak.

Diomédész sötét pillantást vet rám, miközben a Hamuőrség kikíséri őket Seraphinával. Atalantia Kalindorának is int, hogy távozzon. Hármasban maradunk vele és Ajaxszal. Az ajtó ránk csukódik. Atalantia a kajütablakhoz megy, lenéz a bolygóra. Bizonyára azon tűnődik, mit forral Darrow odalenn. Nekem is ezen jár az eszem.

– Gyámod volt tehát? – szólal meg ekkor Ajax váratlanul. Feltételeztem, hogy dühös rám, de fel nem készültem rá.

– Én…

Hátborzongató gyorsasággal mozog, a Perem gravitációjában elképzelhetetlen volna ez a sebesség. Az ökle olyan váratlanul csattan az államon, hogy csak a Fűz-módszernek köszönhetem, hogy nem törik ki a nyakam, és roppan össze a csontom. Szerencsére a fejem ösztönösen veszi át az ütés lendületét, és mozdul, amerre mozdulnia kell. Elnyúlok a földön.

– Gyámod? – üvölti.

Atalantia felénk se pillant. A kezemet nyújtom Ajax felé. Édes kisgyerek volt régen, de már akkor is híresen viharos kedélyű. Most még annál is viharosabb.

– Ajax…

– Az a féreg Bellona ölte meg anyámat – morogja, és az ágyékomba tapos. – Neked is anyád helyett anyád volt, te töketlen kis pöcs.

– Igen, az volt – zihálom.

– És mégis tíz évig lihegtél Bellona sarkában. Tíz kibaszott évig.

– Nem volt más… választásom.

– Visszatérhettél volna közénk. Hozzám. Testvérem.

– Sajnálom, Ajax. Ezt kellett volna tennem, de… – a lába egyre mélyebben tipor belém, émelygek, a derekam mindjárt megszakad. – Féltem.

Elborzasztja a vallomásom, annyira megdöbben, hogy szinte leemeli rólam a lábát.

– Mitől? Tőlünk?

– Nem tőled, Ajax. Tőled soha. Hanem az udvartól. Ahol az Aranyak felfalják egymást – próbálnék felállni, de nem ereszt, bár már jóval finomabban présel a padlóhoz. – Azt hiszed, élveztem, hogy a szemem láttára felszabdalják Aját? Azt hiszed, nekem nem fájt, amikor felhasították Octaviát? Azt hiszed, nem láttam, hogy mi magunk szabadítottuk saját magunkra a Lázadást? A Sakált, Fitchnert, Cassiust, a marsiakat, minden ugyanabból a rákfenéből fakadt. És ebben nem akartam részt vállalni.

És igen, ezt már érti.

Gyerekkorunkban sokat nevettünk az udvari kígyókon, ahogy ármánykodtak. Egyedül Atalantiának állt jól, de ő nem is vette komolyan. Moira őszintén csakis az igazságot kereste, a megszállottja volt, Aját pedig csak a nagyanyám iránti kötelességtudat hajtotta. Lorn becsülete makulátlan volt. Még Darrow megmagyarázhatatlan győzelmi szomja is tiszta volt akkoriban.