Cseresznyevirágzás

2022 legjobb romantikus novellistái

Antológiakötet

©2022 legjobb romantikus novellistái

Cseresznyevirágzás antológia

Első kiadás

Minden jog fenntartva!

Jelen könyvet vagy annak bármely részét bármilyen formában, illetve bármilyen célból felhasználni a Pro Lumen Kft. előzetes írásbeli hozzájárulása nélkül szigorúan tilos. A jelen könyv bármilyen formában történő másolása, sokszorosítása, közlése a szerző és a Pro Lumen Kft. előzetes írásbeli hozzájárulása nélkül szigorúan tilos.

Szerkesztés: Sárvári Géza, Komlóssy Vera

Korrektúra: Varga Virág, Virágh Máté

Bortóterv: Borka Szabó

Rapi Alexandra: Kérlek, ne menj!

Még soha nem éreztem magam olyan rémültnek, mint abban a pillanatban. Az autópályán nyargaltunk, folyamatosan kerülgettük a lassan haladó autókat, hogy minél előbb a reptérre érjünk. Muszáj volt kiérnünk, mielőtt ő felszáll a gépre. Talán soha többé nem fogom látni.

− Nem tudsz gyorsabban menni? – ordítottam Bence fülébe, hogy halljon is valamit a motor és a forgalom zajától.

Nem reagált, de a következő pillanatban felgyorsultunk. Biztos voltam benne, ha nem lenne rajtam bukósisak, a szél már rég levitte volna a fejemet. Szorosan kapaszkodtam Bence derekába, tekintetemet előreszegeztem, és Istenhez imádkoztam. Ki kell érnünk, mielőtt még Martin felszáll a gépre, anélkül, hogy tudná, szeretem. Régen el kellett volna neki mondanom, de féltem, hogy nem fogja viszonozni, hogy csak a húga legjobb barátnőjét látja bennem. Nem voltam vele őszinte, hanem hagytam, hogy azt higgye, semmit sem jelentett számomra az elmúlt pár hét. Aztán megtaláltam a levelét a naplóm lapjai közé rejtve, ami most is a zsebemben lapult.

− Menj! – kiáltott rám a bátyám, Bence, én pedig azonnal lemásztam mögüle, és bukósisakkal a fejemen berohantam a reptér épületébe.

Nagy feltűnést keltettem, ahogy a sisakkal vacakolva, mint egy eszelős, folyamatosan Martin nevét kiabáltam. Több embernek nekimentem, és ha jól láttam, a biztonsági őr gyanakodva méregetett. Az induló járatok tábláját figyeltem, és rémülten olvastam, hogy a New Yorkba tartó járat öt perc múlva indul. Mi van, ha már a gépen van, és kikapcsolta a telefonját? Majdnem feladtam, de aztán valami átkattant bennem, és ész nélkül rohanni kezdtem a megfelelő terminál felé, ahonnan majd Martin gépe indulni fog.

− Martin! – ordítottam a nevét, mire többen is felkapták a fejüket, de egyikük se az én Martinom volt, így futottam tovább.

Aztán megpillantottam őt, ahogy a dzsekijét tette rá a szalagra, és átsétált az ellenőrző ponton.

− Kovács Martin! – üvöltöttem, még gyorsabban szaladva.

Martin felkapta a fejét, és kikerekedett szemekkel rám nézett. A térdemre támaszkodtam, hangosan fújtatva álltam meg tőle pár méterrel arrébb, ő pedig elindult felém, menet közben összegumizta az álla alá érő barna haját, amiről már tudtam, hogy nagyon jó beletúrni.

− Hé, kislány! – kiáltotta egy ideges hang, de nem törődtem vele.

Semmi rosszat nem tettem, csak szeretném itthon tartani a pasit, akibe szerelmes vagyok.

− Niki, hogy kerülsz ide? Kivel jöttél? – állt meg előttem, barna szemei aggódón vizslatták az arcomat.

− Emlékszel, amikor azt bizonygattam, szerelemből fekszek le először egy sráccal?

− Niki, mindjárt indul a gépem, mennem kell – pillantott hátra a válla felett.

− Te kinevettél, és azt mondtad, bebizonyítod, hogy nem szerelemből lesz az első. Azt hitted, neked lett igazad, de ez nem így van, ugyanis szerelemből történt meg. Szeretlek Martin, és önző módon arra kérlek, maradj! Kérlek, ne menj el! – néztem mélyen a szemébe.

Martin nem szólt, csak bólintott egyet, majd elfordult tőlem, és átsétált az ellenőrző ponton. A döbbenettől csak meredtem abba az irányba, amerre eltűnt.

− Hé, mi van? – fékezett le mellettem Bence. – Egyébként lerendeztem a biztonságit. Szívesen.

− Elment, elmondtam neki, és elment… – suttogtam.

Ám ekkor Martin újra megjelent, maga után húzva a bőröndjét. Ellenállhatatlan mosollyal nézett rám. Elnevettem magam és a nyakába ugrottam.

− Gondolod, hogy itt hagynálak? – kérdezte csendesen, és megsimogatta az arcom.

− Egy kicsit megijedtem – motyogtam.

− Na, gyere ide! – húzott közelebb magához, és az ajkamra tapasztotta az ajkát.

Boldogan simultam a karjaiba, ujjaim a hajába gabalyodtak, a szívem pedig örömtáncot lejtett.

− Niki…

− Igen?

− Ez eléggé filmbe illő jelenet neked?

− Ó, igen – nevettem el magam aztán egymásba fűztük az ujjainkat, és boldogan a kijárat felé indultunk, mielőtt a biztonsági őr úgy gondolná, közveszélyes vagyok.

Diószegi Réka: Kávézó

Épp akkor hozta ki a pincér a kávémat. Lerakta az asztalra, én pedig egy mosollyal megköszöntem neki. A mutató- és hüvelykujjaimmal megfogtam a kis fehér csészét, és felemeltem az alátétről. A csésze helyén egy tökéletes alakú barna körvonal rajzolódott, amelyet a kilötykölődött kávé festett a kistányérra. A számhoz emeltem, és amikor belekortyoltam, beléptél Te. Tekintetem azonnal visszaugrott rád, pedig én csak körül szerettem volna nézni a helyiségben. Egyszerűen nem láttam mást, csak téged. Elegáns szövetkabátodon és csíkos sáladon megmaradt a frissen hullott hó. Jobb kezeddel lekaptad a sapkát a fejedről, a másikkal pedig összeborzoltad lelapult hajadat. Összenéztünk. Láttam, hogy felméred, ki vagyok, ki lehetek. Mellém néztél, egyedül ültem. Ülj le hozzám! − sugalltam. Az ajkad halvány mosolyra húztad, és a tekinteted visszatért a szememre. Én is mosolyogtam. Szinte biztos voltam benne, hogy leülsz majd hozzám, és magamban azt gondoltam, talán Te leszel az igazi, és egy ilyen varázslatos helyen ismerlek majd meg.

Aztán elkaptad a fejed, mert melléd lépett egy fiatal, vékony, egyszerűen öltözött lány. Nem volt kifejezetten szép nő, teljesen átlagos, de első ránézésre láttam, hogy tökéletes lenne bárki számára. Felé hajoltál, megcsókoltad, átkaroltad, leültél az asztalához, és a füzetein, tollain át megfogtad a kezét. Még egyszer rám pillantottál, a mosolyod jóval szomorúbb volt. Sajnálom − mondták a szemeid. Én is ugyanolyan szomorúan elmosolyodtam, mintha azt mondtam volna: már azt hittem, de akkor várok még. Felhörpintettem az utolsó kortyot a keserű italomból, amit még megcukrozni is elfelejtettem miattad, majd a hátizsákomba dobtam a füzetemet, és felvettem a kabátom. Utoljára, legutoljára ebben az életben, a szemedbe néztem, és te is az enyémbe. Csalódottan elkaptam a tekintetem, és a sálamat a nyakamra tekerve kiléptem a szakadó januári hóesésbe. Elindultam haza. Holnap újult erővel kereslek tovább Téged.

Czáll Viktória: Sakura

„A park csendes volt. Csak a madarak csiripelését lehetett hallani, amely jelezte szinte egész Japán számára: újraéled a természet. Talán sohasem voltam még annyira izgatott, mint akkor, négyévesen. Emlékszem, minden tavasszal, az első napsugár megjelenésekor látni akartam, ahogyan a fákon a bimbókból kinyílnak a gyönyörű, ugyanakkor nagyon törékeny virágok. Mindig azt mondtam édesanyámnak, hogy cseresznyevirág szeretnék lenni, ha egyszer felnőtt leszek.

−De hiszen már egy cseresznyevirág vagy, Sakura! – Miért mondta, sosem értettem. Talán azért, mert amikor megszülettem, egy virágszirom berepült az ablakon; és kanyarokat, köröket vetve a levegőben szállt a hajamba. Ezt minden évben elmesélte nekem anyám, de sosem vettem komolyan.”

A vizsgáim most sem mutatkoztak valami könnyűnek, így idén sajnos ki kellett hagynom a parkban való sétálgatást. Csak az ablakból figyelhettem, ahogy szélanyánk millió szirommal kergetőzik a tokiói utcákon. Sajnáltam is, hogy nem volt lehetőségem megnézni, ahogyan a virágok egymás után pattannak ki, de a kötelességem úgy tartotta, először vizsgáznom kell. A határidő egyre szorított, míg végül eljött az a nap, amitől a háta is borsódzik az összes diáknak. Elmélázva az áprilisi napsütésben, majdnem el is késtem a kezdésről.

Az iskola monumentális épületként magasodott előttem. Ha már csak ránézett az ember, nyomasztó érzés fogta el. Való igaz, az építményben katonás rend uralkodott. Nem engedtek gyereknek lenni. Mesékről beszélni tilos volt, nem nőhettünk fel a Disney-karakterekkel, a csibész Aladdinnal vagy a gyönyörű Hófehérkével. Mindig azt mondták, ezt a jövőben meg fogjuk köszönni. Anyu úgy vélte, ha ebből az iskolából kikerülök, lesz belőlem valaki. Lehet, hogy lesz belőlem valaki és lesz egy jó állásom, de attól még nem biztos, hogy szeretem majd, amivel foglalkozni fogok. Talán az egyetlen jó dolog, amiért megérte bejárni, az a végzős osztályban tanuló Hiroto volt. A fiú már az első pillanatban rabul ejtett ragyogóan barna szemeivel. Volt egy személyes bája, amit nem tudtam figyelmen kívül hagyni. Első látásra vonzódtam hozzá. Sosem akartam szerelmes lenni. Mindig azt mondták, ha szerelmes vagy, akkor azzal együtt nagyon szomorú ember is vagy. Drága biológiatanárom szavaival élve: az csak egy családalapításra ösztönző érzés, ami egy idő után megszűnik létezni, mintha nem is lett volna. Mióta Hiroto belépett az életembe, az, amit eddig gondoltam, egy pillanat alatt szertefoszlott. A szerelem mint érzés, az életem megváltoztatója volt. A szürke hétköznapok mintha egy pillanat alatt színessé változtak volna, és megszínezték minden pillanatomat. Volt miért felkelnem reggel, volt okom mosolyogni, és persze volt kedvem iskolába járni. Nem csak plátói tiniszerelem volt. Annál sokkal több. A hozzá való kötődésemet jelképező galamb megtalálta a párját, az ő személyében.

Telefonom felvillanása rántott ki a gondolatmenetből. Két perc volt a vizsga kezdetéig, kezeimet tördeltem, lábaim remegtek a pad alatt. A telefonért nyúltam, és azonnal el is mosolyodtam.

„Sok sikert, Kiscseresznye ;), utána a szokásos helyen.”

Nem tudtam abbahagyni a mosolygást, ám nem is akartam. Az örömömnek csak a vastag papírtömeg tudott véget vetni. Idegesen csattogtattam a tollat a kezemben, miközben az ajkaimról rágtam a bőrt. A hangosan szóló csengő hívta fel minden vizsgázó diák figyelmét: ideje nekiállni a feladatoknak. Vettem egy mély levegőt, ellazítottam az ujjaimat, és teljesen belemerültem a feladatokba. A terem csendes volt. Csupán a papíron kopogó tollak és az útról beszűrődő autók zaját lehetett hallani. Énekelt a csend. Hiába remegett a kezem, kapart a torkom, a világért sem zökkentettem volna ki magam a mély koncentrációból. Ha nem láthattam életem egyik legkedvesebb eseményét, akkor legyen értelme, hogy miért nem láttam. Az idő lejártakor leraktam a tollat, és a ruhámat megigazítva nyújtottam át a felügyelő tanárnak a kitöltött feladatlapokat. Hang nélkül, szinte lábujjhegyen mentem ki az ajtón, csendesen becsukva. Vettem egy mély levegőt, és elmosolyodtam. Ezen is túl vagyok. És talán még jól is sikerült a vizsgám.

Boldogan igyekeztem a már jól ismert folyó partjára. Imádtam ott lenni, főleg tavasszal, szívem választottjával. Kedvesem ajkai olyanok voltak számomra, akár élet az élettelennek. Édes íz, amely felér az összes csokoládéval, és puha, akár a legkényelmesebb párna. Azonban mintha valami más lett volna.

− Figyelj rám, Kiscseresznye! – kulcsolta össze a kezeinket. Mély hangja most remegett, mint a nyárfalevél. A szívem az aggodalomtól sokkal hevesebben dobogott, hasam összeszűkült, alig mertem levegőt venni. – A szüleim a tengerentúlra küldenek tanulni.

Abban a pillanatban minden úgy dőlt bennem össze, mint a kártyavár. Ha nem fogta volna a kezem, valószínűleg a földön ültem volna, és nem tudtam volna levegőt venni. Végig a magam elé képzelt jövő képeire gondoltam. Tényleg csak egy álom marad?

− Hogy tessék? De hát… – görbült sírásra a szám. Torkomat marták a könnyek, alig bírtam megszólalni. – Kell, hogy legyen időnk! Nem veszíthetlek el! – zokogtam.

Jobban, mint valaha. Az egész testemet és lelkemet átjárta a mérhetetlen fájdalom, földbe gyökereztek a lábaim. De legjobban a mellkasom feszített. Több száz nyíl talált hátba, és nem volt erőm kihúzni őket. Elveszett minden, amit valaha is hittem. Hiroto szorosan magához húzott, próbált nyugtatni, de mintha a füleim nem reagáltak volna semmilyen szóra.

Görcsösen markolgattam az ingét, teljesen átitatva azt könnyekkel.

– Hogy leszek így veled?

A szél egyre erősebben fújt, de mi csak álltunk ott, teljesen megfeledkezve erről a tényről. Cseresznyevirág-szirmok milliói repkedtek körülöttünk, néhány ránk is hullott.

−Nézz rám, Sakura! – emelte fel a fejemet. – Mindig velem leszel – vett ki a hajamból egy szirmot. – Mert ez a szirom, te vagy. Bárhol is járjak ezen a földön, mindig itt leszel velem ezzel a szirommal – súgta, és lágy csókot adott. Sokkal érzékenyebb, sokkal fájóbb, mint általában. Az utolsó csókunk. – Velem fogsz szárnyalni…

Szavai cseppet megnyugtattak. Eszembe juttatták azt, amit a nagyi mondott mindig:

„Akiket egymásnak teremtett az Univerzum, azok minden életben egymáséi lesznek.” Hogy ebben tényleg igaza van? Azt majd a sors eldönti.

Csiki Balázs: A patak

A világ egy sötét és ijesztő hely. A magány elől nem bújhat el az ember, megküzdeni vele pedig lehetetlenség. Én már próbáltam, sőt, ismerek is olyanokat, akik megkísérelték. Az egyedüllét hömpölygő folyójában nap mint nap merülnek el emberek, a sodrás magával ránt, és minél jobban próbálsz a felszínen maradni, annál előbb elsüllyedsz. Két lehetőséged van. Veszel egy nagy levegőt és alámerülsz, az égiek kegyeibe bízva halhatatlan lelkedet, vagy a hátadra fordulsz, és szemlesütve bízol az áramlatok jóságában.

Én az utóbbit tettem, és az élet olyan helyre sodort, ahol magamtól sosem kötöttem volna ki. A víztömeg számtalan tájon át hordozott, erdőkön lebegtem keresztül, mezők mellett evickéltem, és gigászi sziklák között csörgedező patakká szűkülő vízmosás örvényei vittek tova egy olyan hely felé, amit nem ismertem, de tudtam, hogy egyszer véget ér ez is, mint minden az ember életében.

A nap már nyugovóra tért, és a megélénkült éjszakai zajok, zörejek és hangok hallatán már nem félelmet éreztem, csupán megnyugvást. Amíg a lágy sodrás engem új utakra kalauzolt, a dallamos csobogás és a szellő lágy suttogása álomba ringatott. Álmomban egy nimfa jött el értem, hogy kiragadjon a hideg, képlékeny karok öleléséből. Ingemnél fogva gyengéden megérintett, majd kiemelt a partra. Tündöklő szemei mintha egy másik világhoz tartoztak volna, de az az érzésem támadt, hogy ez az én valódi hazám is. Hidegen csillogó kék szemei a jóság és a boldogság világát tárták elém, és gyötrődő testem erőtlenül simult melegítő karjai közé. Szorosan körbefont és egy szót suttogott a fülembe. Mielőtt lebénult elmém feltárhatta volna előttem valódi jelentését, durva hangok vetettek visszhangot az erdő minden pontján, ahol a csillagok alatt egy lecsendesedett patak tükrözte vizét a bársonyos égnek. A hangok orkánja erősebben és erősebben dübörgött bennem, és én kértem, hogy ismételje meg mágikus szavát, hogy én is ismerjem e titkokat nyitó kulcsot. De az őrült hangzavar tovább fokozódott, és én kiestem karjaiból, vissza a patakba, ahonnan megmentőm szelíden kiemelt. Egy pillanat alatt a meder fenekén találtam magamat, ahová még a fény se jut el. A teljes sötétséget egy pillanat alatt felváltotta a nappal fénnyel bevont arca. Egy nőt láttam magam mellett térdelni a mellkasomra borulva. Könny áztatta arcát nem láthattam, de teste minden apró rezzenését éreztem, és ahogy felnézett rám kék szemeivel, csak egyetlen szót suttogott erőtlen, fáradt hangon: szeretlek.

Le E. I.: Deux ex machina

Már nem is emlékszem, milyen volt a szerelem. Fényévekre hagytuk el már azt az ősinek mondott érzést. Egy letűnt kor maradványa csupán a szívünk legeslegmélyén. Ott fog szunnyadni, míg rá nem jövünk arra, hogyan is kell szeretni a hiányzó felünket megint. De addig is legyen rejtve kíváncsi szemek elől, mert ez egy nagy ajándék, pontosan olyan, amiként megformáltak minket is. Élőlény, kire vigyázni kell, mert különben por sem marad utána. Azt mondják, csak akkor tudod meg, mennyire szerettél valakit, amikor már a kezeitek sem érnek össze, mikor végleg elengeded őt a közeledből. Mert a hiány az univerzummal párhuzamos dolog, egy nagy üres tér, melyben csak néha villannak fel a csillagok.

Az én kis csillagom akkor szikrázott fel, amikor nem is számítottam rá. Élénk gyöngyhajú leány képében jelent meg előttem. De mivel a racionalitás már a vallásommá nőtte ki magát, így hát szemeimmel én csak egy hologramot tudtam érzékelni. A virtuális valóság egy szeletét. Ez azonban olyan gyönyörű volt, mint semmi más. Szívem hevesebb ütemet koptatott abban az ősöreg húscafatban, amit testnek mondott a tudomány.

Egy idő után már arra eszméltem rá, hogy vágyakozva nézem őt, és meg akarom érinteni. Mondjuk ki őszintén, kívántam őt minden porcikámmal. Nem csak egy árnyat szerettem volna újra és újra látni. Egy nőt akartam a kezeim között vágyakozva simogatni. Hiszen én is férfi vagyok, nekem is jár egy pár. Hagyjanak engem békén azzal a sületlenséggel, hogy egy szemüveg adta kép százszor több élvezetet nyújt, mint egy hús-vér nő. Ezek csak szavak, mesebeszéd. Én még hiszek abban, hogy látjuk és megtapasztaljuk a másikat, majd egy életre elköteleződünk mellette, és egymás kezét fogva öregszünk meg. Ha nem tudunk kapcsolatokat kialakítani, akkor hogyan is várjuk el magunktól, hogy képesek vagyunk szeretni. Egy hang vagy kép egypólusú, mivel nem ad neked semmi őszinte érzelmi interakciót. Minden benned zajlik le, amikor kapcsolódni próbálsz hozzá. Kedveskedhetsz neki bárhogyan, virággal vagy éppen bonbonnal, mindannyiszor azt fogod tapasztalni és érezni, hogy pontosan olyan magányos vagy, mint az év bármely háromszázhatvanöt napján.

Lassan egy ötlet kezdett el körvonalazódni a fejemben. Megalkotom az én múzsámat, leszek Pygmalion. Három hosszú hét alatt sikerült felépítenem a csodát. Ám valami még mindig hiányzott. Bárhogyan is mosolygott rám a szépség, nem láttam benne semmi vonzót, amiért az elődjébe beleszerettem. Nem éreztem azt a bizsergést lent, vagy a pillangókat a gyomromban. Egyszerűen csak ültünk némán egymás mellett, kézen fogva. Ez sem volt jó, belátom, de ekkor még nem jöttem rá a változásra.

Csak sokkal később értettem meg, hogy mi az, ami kimaradt a nagyfokú számítások közepette. Szív. Ami nekem megvolt, az neki hiányzott. Fordultak ott a fogaskerekek, volt ott zörej, de maga az élet nem. Csak a kezét fogtam, azt a hideg fémes anyagot, ami most taszítóan hatott rám. Hiába kaptam meg azt a sorstól, amit kértem, nem voltam megelégedve vele. Nem vele volt a probléma, hanem azzal, hogy olyat óhajtottam, amiről tudtam, úgysem lehet az enyém. Ez keserű pirula volt, amit nem akartam lenyelni.

De hogyan foghatom meg azt, amiről tudom, hogy megfoghatatlan. Bonyolult egy kérdéskör. Csodát szerettem volna átélni, mert különben én is halott voltam. Nem csak a velem szemközti hölgyeményben nem pezsgett élet. Egyik este egy csillag adta meg az isteni jelet. Végigrohant a messzinek tűnő égbolton. Másnap arra ébredtem fel, hogy két szép kék szem nézi, ahogy szuszogom. Kíváncsian sepert el az arcomból egy kósza hajtincset. Mosolygott, és ez többet ért ezer szónál. Boldog voltam, de ugyanakkor féltem is, mi van, ha ez nem több, mint egy egyszerű álom. Visszahúzódtam, majd óvatosan megérintettem az arca élét. Mikor megéreztem a lényét, sírva döntöttem a homlokomat az övére.

Megtaláltam, ami eddig hiányzott, újra teljesnek éreztem magam. Csókot leheltem az arcára és az ölembe kaptam. Úgy vigyáztam rá, mint a legdrágább kincsemre. Szerettem volna azt hinni, hogy sosem fog elmúlni ez a pillanat. De tudtam, az élet múlandó. Az én biológiai órám is le fog járni, ezért lesz fontos minden örömöm vele. Kincs minden perc. A szerelem múlandósága néha az élet múlandóságával ér fel. Csak akkor döbbenünk rá arra, hogy mennyire is szerettünk valakit, amikor már nincs velünk. S csak akkor értjük meg a szerelmet, ha időben felnyitjuk rá a szemeinket.

Pfeiffer Gábor: Az ibolya és a káposztalepke

Volt egyszer, valahol a falu szélén egy végtelen, zöldellő káposztaföld. A savanyító gazdán kívül nem sokan jártak arrafelé, ő is csak néhanapján. Itt élte nem túl változatos életét Kornél, a kicsi, de annál élénkebb fantáziájú, ábrándos káposztalepke. Ugyanolyan kopott szürke szárnyú volt, mint a többi társa. Mitől is különbözött volna tőlük? Ugyanott született, ugyanott nőtt fel és ugyanazt a káposztát eszegette nap mint nap, amit a többiek is.

Hernyó korában még arról ábrándozott, hogy egyszer majd szép és színes hátú pillangó lesz. De azon a végzetes napon mikor kibújt bábjából − Ó, jaj! −, rá kellett döbbennie, hogy ő bizony csak egy egyszerű, unalmas kis káposztalepke.

Ahogy teltek az évek, lassan beletörődött megváltoztathatatlannak vélt sorsába. Rágcsálta a káposzták jellegtelen ízű levelét, és úgy hitte, ennél nem is létezhet nagyobb boldogság.

Csakhogy egyszer egy tréfáskedvű tavaszi szellő felkapta, és elrepítette egy hetedhét határon túl található rétre. Amit ott látott, azt apró lepke agya fel nem foghatta. Szebbnél szebb virágok tarkállottak mindenfelé, amerre csak apró lepkeszemével ellátott. Mind közül egy szerényen ácsorgó, kék szemével ártatlanul nézelődő ibolya tetszett neki a legjobban. Le is szállt a virág egyik törékeny szirmára. Belekóstolt azon hamarjában az aprócska virág nektárjába. De megijedt, mert a nektár olyan édes volt, hogy megülte a gyomrát. Nem volt ő ilyen finomságokhoz szokva, el is akart gyorsan menekülni.

Az ibolya nem tudni miért, de megsajnálta. Elmosolyodott és megkérdezte tőle:

− Mi a baj, szép lepke úrfi? Nem ízlik, amit a szívemben termeltem neked?

Kornél meglepődött. Sosem nevezték még úrfinak, szépnek még annyira sem.

− Nem, nem erről van szó, kedves ibolya. Tudod, én egész életemben a káposztaföldön éltem, és bár valaha arról álmodtam, pillangó leszek, mára feladtam ezt az álmot, mert ilyen szürke szárnyakkal hogyan is lehetnék én szivárványos pille?

− Idefigyelj, Káposzta Kornél! Van nekem ecsetem és rengeteg szép festékem. Olyan szárnyat varázsolok neked, amilyet csak akarsz.

Megörült ennek nagyon a mi lepkénk. Azonnal nekiláttak az átváltoztatásnak. Repkedett az ecset, freccsent a festék mindenfelé. Még a katicabogárnak is jutott pár pötty. Mikor elkészültek, Kornél nem akart hinni a szemének. Olyan szép lett a szárnya, hogy a valódi pillangók is irigykedve, ámuldoztak körülötte.

Örömük határtalan volt, hiszen az ibolya is mindig egy ilyen pillangóra vágyott.

Ám egy napon Kornél, a büszke lepke úgy gondolta, visszamegy a káposztaföldre és megmutatja magát a társainak, milyen pillangó lett belőle. Fel is szállt, biztonságosan landolt is a káposztaföldi kifutópályán, de épp mikor megérkezett, és nagyképűen illegetni kezdte magát régi cimborái előtt, iszonyú vihar kerekedett. Lemosta a sok festéket a víztől egyre nehezebb szárnyairól. Aki csak látta, márpedig tele volt a reptér, mind rosszmájúan nevetgélt. Gúnyolták, csúfolták. Nézzétek, hogy néz ki a mi Káposzta Kornélunk? Patakokban folyik róla a festék, rondább lett, mint valaha. Kornél újra szürkének, meztelennek érezte magát díszei nélkül. Már szánta-bánta, miért is kellett neki az ibolyára hallgatnia?

Annyira elkeserítette a szörnyű metamorfózis, hogy többé vissza se ment a rétre a kis, lila színű szirmocskákhoz. Beállt hát újra a sorba rágcsálni a kesernyés leveleket, és ha nehezen is, de beletörődött, bizony ez az ő világa. Teltek-múltak a hetek, a hónapok, az évek, az ibolya csak várta türelemmel Kornélt, és megpróbált a tavaszi napon erőt gyűjteni. Lelkét minden nap ünneplőbe öltöztette, hátha visszajön az ő valaha volt pillangója. Hiába döngicséltek szebbnél szebb lepkék körülötte, egyik sem tudta elcsavarni virágfejét, mindnek üres kosarat adott. Neki csak az a saját ecsetével teremtett pillangó kellett.

Eközben a messzi káposztásban Kornél szája egyre keserűbb lett a mindennapi eledeltől. Csakhogy az édes nektár emléke még ott volt mélyen elraktározva a szívében, a gyomrában, ízlelőbimbóiban, ezért úgy döntött, mégiscsak visszarepül a rétre.

Meg is találta az ibolyát, aki lelkendezve köszöntötte. Szégyenkezve mutatta neki régi-új szürke gúnyáját.

− Látod, ibolyám, én már sosem leszek pillangó. Fogadjuk el, ami sosem változtatható meg!

De az ibolya dühösen felharsant:

− Értsd már fel végre, engem nem érdekel a szárnyad színe! Én biztosan tudom, hogy belül, a lelked mélyén valódi pillangó vagy.

Kornél hitt is neki, meg nem is. Annyira megviselte társai csúfolódása, már egyáltalán nem volt kedve pillangónak lenni. Az ibolya hiába bizonygatta: bármi lehetsz, ha nagyon akarod és kitartó vagy.

Végtelen csalódásában csak arra tudott gondolni, hogy ő bizony akkor is csak egy ócska, szürke káposztalepke, akinek született. Sértettségében és hogy akadt kin letöltenie a mérgét, elkezdte rágni az ibolya szirmait, szárát, leveleit. Végül mikor a törékeny növény gyökeréhez ért, az ibolya hangosan felsikoltott:

−  Hé, te lepke-pillangó! Most már elég legyen! Nem erről volt szó. Hol van az édes méz, a közös munkánk gyümölcse, amit ígértél? Ha nem kell a kelyhem drága nektárja, akkor menj innen, ne tégy tönkre engem is!

Kornél szárnyain még sokáig látszottak halványan a minták körvonalai, de nem vágyott többé a pillangó lét után. Az ibolya pedig kidobta maszatos palettáját és sosem varázsolt többé színessé szürke szárnyakat.

Vándor Tamás: Szerelemre van orvosság

Bizonytalanul léptem át a számomra ismeretlen gyógyszertár küszöbén. Jobb szeretem a közelünkben lévő kis patika családias hangulatát, Rózsi néni hasznos tanácsait, a mentával keveredett ánizs mindent felülíró illatát, de mit tehetek, hétvégén nincsenek nyitva. Kényszerűségből felkerestem hát a bevásárlóközpontot, ahol fásult emberek gyűrűjében, sorszámot szorongatva meredtem a kijelzőre, mikor szólítanak.

121 – villant fel a szám a kijelzőn, hármas ablak. A plexiparaván apró résén átcsúsztattam a receptet. A gyógyszerésznő elolvasta, majd felemelte a fejét, és a tekintetemet fürkészte, mint aki még vár valamilyen információra.

– Adjak személyit? – próbáltam kitalálni a gondolatát.

– Nem szükséges – felelte, de még mindig mélyen a szemembe nézett, mint aki bizonytalan, vajon tényleg ki akarom-e váltani a felírt medicinát.

Szemeinek hihetetlenül zöld árnyalata festői harmóniában csillogott téglavörös fürtjeivel. A loknik közül elővillanó fülcimpáján megcsillanó smaragdzöld kő csak fokozta az összhatást.

– Anyukám gyógyszerei.

Zavartan nézett vissza az asztalon heverő vényre, majd serényen húzogatta ki az orvosságos fiókokat. Elméláztam, vajon Isten áldotta meg ezzel a különleges hajzuhataggal, vagy megtalálnám ezt az árnyalatot a L'Oréal kínálatában? Mi több, még azt is elképzelhetőnek tartottam, hogy a szeme elbűvölő színét is egy kontaktlencsének köszönheti. Bár, ha jobban belegondolok, volt a gimiben egy lány, akit ugyanilyen írisszel és rőt hajjal áldott meg a Teremtő... Neeem... Ő nem lehet. Szegénykém annyira rút volt, hogy folyton csúfolták vézna alakja és kusza fogsora miatt. Próbáltam felidézni, hogy hívták, de csak a Piroska jutott eszembe, ami nyilvánvalóan gúnynév. Másodikos lehettem, amikor az egyik szünetben a védelmére keltem az egy évfolyammal alattam járó csajszinak. Nem bírtam nézni az osztálytársai zrikálását. Amikor az egyik fiú lekapta a sírdogáló lány fejéről a sapkát, és megiramodott a kijárat felé, véletlenül elbotlott a kint felejtett lábamban. Az elhasalt kölök markából kivettem a fejfedőt, és Gitti kezébe nyomtam. Hát persze! Gittinek hívták. Még ugrattak is vele az osztálytársaim:

– Mától Gittivel együtt rágjátok a gittet?

Onnantól kerültem a lányt, nehogy én is a gúnyolódás céltáblájává váljak, pedig alapvetően egy szelíd, rokonszenves teremtés volt, akivel kissé kibabrált az élet. Azt beszélik, érettségi után Angliába költözött, hogy bébiszitterként alapozza meg a jövőjét. Jó választásnak tartottam Nagy-Britanniát, ott nem kelt feltűnést ezzel a hajjal, és valljuk be, az angol nők között nagyobb eséllyel találja majd szépnek valaki.

De ez a csaj egy bombázó, még így, maszkban is. Képtelenség, hogy ilyen metamorfózison essen át valaki. Elhatároztam, hogy ennek a végére járok. Legegyszerűbb lett volna persze ott, mindjárt tisztázni, hogy azonos-e azzal a személlyel, akire én gondolok, de amikor végeztem a vásárlással, lefagytam. Csak elmerültem igéző tekintetében, és a szavak egyetlen kiköphetetlen gombóccá dermedtek össze a számban.

Otthon próbáltam rákeresni közösségi oldalakon, de így, pontos név nélkül esélyem se volt. Beégett a memóriámba a pillantása, ahogy elidőzött az arcomon. Ez nem lehet véletlen. Talán mégiscsak ő Gitti, és megismert. Vagy egyszerűen csak elmélázott? Elhatároztam, hogy másnap újból felkeresem a gyógyszertárat; vészesen kimerült a C-vitamin készletem. Furcsa, izgatott bizsergés lett úrrá rajtam. Lehet, hogy a tavasz teszi, lehet, hogy az egy év magány, mindenesetre nem éreztem ilyet, amióta szakítottunk az exemmel. Egyszerre csak azon kaptam magam, hogy inget vasalok és megborotválkozom, amire eddig csak sátoros ünnepeken volt példa.

Zárás előtt egy órával jelentem meg a plázában. Óvatosan sündörögtem a patika üvegfalához. A piperecikkek gondolája takarásából előtűnt a pult mögött tüsténkedő lány. Akármi lesz, ma pontot teszek az ügy végére – biztattam magam, és húztam egy sorszámot. Nem készültem szöveggel – abba úgyis csak belesülnék –, inkább egyszerűen megkérdezem, melyik gimnáziumba járt. Elhatároztam, hogy mosolyt erőltetek az arcomra, aztán rájöttem, hogy a maszk miatt ez felesleges mutatvány lenne. Közben figyeltem, ahogy egy idős néninek magyarázza, hány pirulát vegyen be, a nap melyik szakában. Megszólalt a szignál, és döbbenten láttam, hogy az én sorszámommal a kettes ablakhoz hívtak. Basszus! Ezzel nem kalkuláltam. Szigorú tekintetű, ötvenes hölgy noszogatott, hogy álljak elő jövetelem céljával.

– Ezres C-vitamint szeretnék és egy levél B-vitamint... Tudja mit? Legyen egy kis A-vitamin is – tettem hozzá, hogy növeljem a kiszolgálás idejét, hátha ezalatt egy pillantást válthatok a szomszéd pultnál dolgozó kollégájával. Csak odaköszönnék, már az is valami. Rekordidő alatt került elő a vitaminok teljes ABC-je. Lógó orral távoztam az üzletből, amikor eszembe jutott egy mentő ötlet: a kijáratnál várom meg, úgyis mindjárt zárnak.

Találtam egy parkolóhelyet a kapu közelében, ahonnan megfigyelhettem a távozó embereket. A tavasz cirógató lehelete áramlott keresztül a kocsim lehúzott ablakán. A szürkület már alászállt, a vonalak és színek eredeti élessége kicsorbult. A rádióban éppen híreket mondtak, amikor feltűnt a kapuban. Hosszú, drapp ballonkabátban, bátorzöld körömcipőben és – mondanom sem kell – éppen ugyanolyan bőr retiküllel a kezében. Káprázatosan festett így maszk és köpeny nélkül. Kipattantam az autómból, hogy elé siessek, de lekéstem. Közvetlenül a kijárattal szemben várakozó Mini anyósülésére pattant be, és kisvártatva elrobogott.

Úgy éreztem, két pofára esés elég volt egy napra, csalódottan indultam haza. De legalább megtudtam, hogy a gyógyszerészhölgy nem lehet azonos Gittivel. Ennek a nőnek telt, de önbizalomtól bájos vonalai nyomokban sem emlékeztettek a gimnazista lány csontkollekciójára. Bizonyára a fogsora is rendben van, bár ajkait nem nyitotta szét, amíg figyeltem. Hogy is gondolhattam, hogy egy ilyen nőnek nincs senkije?!

Még egy ok, hogy kerüljem a bevásárlóközpontot – hajtogattam magamban –, de három hét után nem bírtam szembenézni a valósággal, és méltóságomat sutba dobva, ismét felkerestem a gyógyszertárat. A vörös démont azonban nem láttam sehol.

– Elnézést – fordultam a morcos nőhöz a kettes ablaknál. – A kolléganőjét keresem, a vörös hajút.

– Már nem dolgozik itt. Kér valamit?

– Hová ment?

– Honnét tudjam?

– Csak annyit mondjon meg, hogy hívják!

– Nézze, uram, ez itt nem a tudakozó. Vásárol, vagy ne tartsa fel a sort!

Mekkora bunkó! – gondoltam magamban, amikor egy másik hangra lettem figyelmes.

– Uram! Én holnap találkozom vele – szólt felém az egyes pultnál kiszolgáló aprócska nő. – Ha megadja a telefonszámát, szívesen szólok neki, hogy kereste.

– Nagyon köszönöm, de nem szükséges. Már így is éppen eléggé hülyét csináltam magamból – pásztáztam a dialógusra felfigyelő vásárlók türelmetlen tekintetét.

Igyekeztem az egészet elfelejteni, amikor másnap este egy üzenet érkezett a Facebookon. Baranyi Brigitta ismerősnek jelölt. A profilképen ott mosolygott Ő, egy jobbkormányos Mini mellett.

Godaish Martin Péter: Inés

Zsenge tinédzser koromban nem tartoztam a legnépszerűbb fiúk közé. A szerelmi életemben is messze elkerült a szerencse. Általában a nagy akarásnak nyögés lett a vége, és a frusztrációm győzedelmeskedett a bátorságom ellenében. Az iskolában viszont kiválóan teljesítettem, és kiterjedt baráti körrel büszkélkedtem. Egyetemistaként lendült valamit a helyzetem, és a lányok elkezdtek érdeklődést mutatni felém. Úgy éreztem, kinyílt a világ számomra. Emellett rengeteg alkalommal jártunk fel a fővárosba szórakozni. Az egyik ilyen nyári éjszaka megismertem egy különleges külföldi lányt. Magas, kávébarna bőr, mosolygó tekintet és igéző barna szempár, hosszú, sötétfekete haj, karcsú alak jellemezte az előttem nevetgélő csodát. Egy váratlan pillanatban elraboltam a lányt a barátnői társaságából, és teljes mértékben kisajátítottam magamnak. Ösztönösen cselekedtem, és a várt elutasítás helyett lelkes fogadtatásban részesültem. Felbátorodtam, és egy tapodtat sem mozdultunk egymás nélkül.

Legmerészebb álmomban sem gondoltam volna, hogy pont a női ideálommal fogom végigtáncolni az estét. Másnap reggel nem hittem a szememnek. Többször óvatosan megtapogattam a mellettem fekvő hölgyet, akit smink nélkül is gyönyörűnek találtam. Ez bizony a valóság, és tényleg átéltem az elmémben szüntelenül megjelenő intenzív képeket. Nagy bánatomra Inés már aznap este visszament a barátnőivel a szülővárosába, Sevillába. A távolság és a nyelvi korlátok mellett kiderült, hogy a lány már lassan két éve el volt jegyezve.

Semmi jel nem utalt arra, hogy bárminemű folytatása lehet a közöttünk kialakult tiszavirág-életű szerelemnek. Kettőnk számára, ami Budapesten történt, az Budapesten is marad. Ekkor állapítottam meg életem legnagyobb tévedését.

Az Inésszel való találkozás ráébresztett, hogy valójában én egy roppantul értékes férfi vagyok. Önbizalommal töltött el, hogy képes vagyok egy ilyen különleges nőt is meghódítani. Ettől a naptól kezdve minden megváltozott. Nagy erővel elkezdtem sportolni, egészséges életmódot éltem, elhagytam a negatív barátaimat és fejlesztettem önmagamat. Minden idegszálammal a céljaimra és a vágyaimra összpontosítottam. Közben pedig szüntelenül Inés járt a fejemben. Kár lett volna tagadni, belehabarodtam. Ártatlanul elkezdtünk írogatni egymásnak, és beavattuk a másikat életünk mástól mélyen elzárt területeibe. Mindketten tudtuk, hogy esélyünk sincs tartós szerelmi kapcsolatra, és egyikünk sem áltatta magát a távkapcsolat adta lehetőséggel. Pontosan ezért, teljesen őszintén és kiegyensúlyozottan kommunikáltunk egymással. Többé váltunk, mint az egyszerű barátok, de nem emelkedhettünk párkapcsolati szintre. Egy nagyon rosszul sikerült házasságon ment keresztül. Válás után pedig az Egyesült Államokba költözött szerencsét próbálni. Befutott modell lett odaát. A csillogás és a pénz kettőse egyáltalán nem szédítette meg, és végig a földön járt. Egy jóképű, gazdag amerikai férfi felesége lett. Sajnos, gyorsan tönkrement a kapcsolatuk. A sok utazgatás miatt teljesen eltávolodtak egymástól. Mindeközben én Írországba tettem át a székhelyemet. Két gyermekem született, ugyancsak két tartós kapcsolatomból. Hosszútávon a fővárosba, Dublinban telepedtem le, kiszolgáltatva a korábbi kedveseim és a gyerekeim olykor végtelenül manipulatív, pénzsóvár hozzáállásának. Az üzleti életben hasítottam, míg a magánéletem folyamatosan tele volt kudarccal. A tengerentúlon sem volt ez másképp, a plátói szerelmemmel. Inés egy csodálatos kislánynak adott életet. Már sikeres modellügynökséget menedzselt, kiismerte a szakma csínját-bínját, és mellette állandóan a hozzá méltatlan férfiak mellett kötött ki. Egyszer viccesen megjegyezte, hogy ha nem jönnének be a számításaink a párkapcsolatok terén, mi ketten még mindig ott leszünk egymásnak. Legyen ez a tartaléktervünk az élet kiszámíthatatlan rengetegében. Kölcsönösen megígértük, hogy negyven éves korunkra egymáséi leszünk. Nem tulajdonítottam semmilyen szerepet ennek a nevetséges kijelentésnek. Mikor a lányaim felnőttek és felvételt nyertek a szigetországi egyetemre, az ő kifejezett kérésükre elengedtem a kezüket. Nem sokkal később egy páratlanul jó munkalehetőséget kaptam Budapestről, és visszaköltöztem Magyarországra. A vezetői pozícióval járó óriási felelősség és idő teljesen kimerített. Egyre kevesebbet jártam el otthonról, és befelé fordultam. Egy női társ változatlanul nagyon hiányzott az életemből.

Egyik nap egy ismeretlen telefonszám jelent meg a mobilom kijelzőjén. Inés volt az, aki aznap a magyar fővárosban járt, és találkozni szeretett volna velem. Húsz éve leveleztünk egymással, és közben egyetlenegyszer sem sikerült személyesen találkoznunk az ifjúkori, budapesti események óta. Furcsállottam, hogy ilyen későn szól nekem, de azért nagyon megörültem neki. Izgalommal töltött el, hogy olyan hosszú idő után újra láthatom.

Szabályosan elállt a lélegzetem, amikor megpillantottam. Szebbnek láttam, mint valaha. Az idő előrehaladtával még csinosabbá, nőiesebbé vált. Az első találkozásunk óta egyetlen nap nem telt el úgy, hogy ne gondoltam volna rá.

− Holá senorita!

− Holá senor!

− Csodálatosan nézel ki, Inés!

− Ez rólad is ugyanúgy elmondható, Martin. Igazán sármossá és elegánssá váltál.

Megvacsoráztunk, és közben mindketten fantasztikusan éreztük magunkat egymás társaságában. Aztán váratlanul elhallgatott, nagy levegőt vett és belekezdett az igazi, személyes mondanivalójába.

− Valamit el kell neked mondanom, Martin.

− Hallgatlak, Inés. Időnk, mint a tenger.

− Végzetesnek bizonyult a veled való találkozás. Tudnod kell, hogy általad veszítettem el az ártatlanságomat.

− Ahogy én is.

− Ez a fantasztikus dolog egy életre összeköt minket, és hatással volt a későbbi szerelmi életemre.

− Hazudnék, ha én is letagadnám ugyanezt.

− Nem akarok menekülni az érzéseim elől. Eszeveszettül szeretlek, Martin, és mindig is szerettelek téged.

− Te vagy életem asszonya, Inés.

Kisvártatva önfeledt nevetésben törtünk ki, de közben egy pillanatra sem vettük le egymásról a tekintetünket, és fogtuk egymás kezét. Mindent tudtunk már egymásról. Semmi nem állhatott már az utunkba, hogy végre egymáséi lehessünk.

− Miért kellett két teljes évtizednek eltelnie ahhoz, hogy rájöjjünk, szeretjük egymást?

− Felesleges a múlt ködös emlékén merengeni. Nekünk csak most kezdődik igazán az élet. Ígérd meg, hogy nem rohansz el mellőlem, mint ahogy fiatalkoromban tetted.

− Mindent egy lapra tettem fel: csak egy útra szóló repülőjegyet vettem.

A leghevesebb éjszakával ajándékoztuk meg egymást. Másnap reggel megvásároltam az eljegyzési gyűrűt a közeli ékszerboltban. Magyar szokás szerint elkértem a lányt édesapjától, és telefonon röviden elbeszélgettem a szülőkkel. Már folyékonyan beszéltem spanyolul, és hallomásból ismertek engem. Boldogan adták az áldásukat a mi szerelmünkre. A hőlégballonos sétarepülésnél a Dunakanyart megtekintve kértem meg Inés kezét. A fellegekben járva mondott igent, és örömkönnyeinket törölgetve értünk le a földre.

Izmendi-Köllő Emőke: Cseresznyevirágzás

Nagyon sietett. Annyira, hogy egy csetlő-botló kisgyereknek tűnt, nem egy nyolcvanéves aggastyánnak. A kezében tartott valami ebből a távolságból csak egy kórónak tűnt. Ahogy közeledett, lassan kitisztult a kép: egy virágos faág volt a kezében. Lihegett, de boldog volt a nagytata, hogy szert tett rá, és még boldogabb, ha arra gondolt, milyen örömet szerezhet vele a nagymamának.