A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Elias Weiss Friedman: This Dog Will Change Your Life

Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York, 2025

Első kiadás

Fordította

Kövesdi Miklós Gábor

Copyright © Elias Weiss Friedman, 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Kövesdi Miklós Gábor, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Reed Barrow and Hunter Barrow

Felelős kiadó Kiss Béla

Szerkesztette Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti alapján készítette Szalkai Diána

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-807-5

ELSÁNAK,

A KUTYÁNAK, AKI MEGVÁLTOZTATTA AZ ÉLETEMET

TARTALOM

BEVEZETÉS

ELSŐ RÉSZ
AZ IDENTITÁSUNK

1. FEJEZET – MI A KUTYA?

2. FEJEZET – A TENYÉSZTÉS JELENTŐSÉGE

3. FEJEZET – ALTEREBÓ

4. FEJEZET – A FAROK CSÓVÁLJA AZ EMBERT

5. FEJEZET – EREDETTÖRTÉNETEK

6. FEJEZET – ADJ HELYET EBED MELLETT

7. FEJEZET – TÚL SOK KUTYA?

8. FEJEZET – BEVETÉSRE KÉSZEN!

9. FEJEZET – MINDEN KUTYÁNAK MEGVAN A SAJÁT TÖRTÉNETE

10. FEJEZET – KÉZ A MANCSBAN

11. FEJEZET – ÉRZELMI MENTÉS

12. FEJEZET – A KUTYA EGY KEDVES EMBER

MÁSODIK RÉSZ
KAPCSOLATAINK

13. FEJEZET – A DOGIST KAPCSOLATI HÁLÓJA

14. FEJEZET – KUTYAROMÁNC

15. FEJEZET – A NÉGYLÁBÚ GYEREK

16. FEJEZET – A CSALÁD KUTYÁJA

17. FEJEZET – A KÉK ÉG ALATT

18. FEJEZET – A KUTYÁK VARÁZSA

19. FEJEZET – LÉLEKMENTÉS

20. FEJEZET – POLITIKUS ÁLLATOK

21. FEJEZET – CELEBEK

22. FEJEZET – FERTŐZŐ MAGÁNY

HARMADIK RÉSZ
A CÉLUNK

23. FEJEZET – EZ A KUTYA MEGVÁLTOZTATJA, AMIT AZ ÉLETEDRŐL GONDOLSZ

24. FEJEZET – A HÁBORÚ KUTYÁI

25. FEJEZET – JÓL CSAK A KUTYÁJÁVAL LÁT AZ EMBER

26. FEJEZET – A KUTYÁK CÉLTUDATOS ÉLETE

27. FEJEZET – FOGLALKOZÁSA: SZERETET

28. FEJEZET – A DOGIZMUS JÖVŐJE

NEGYEDIK RÉSZ
A SZERZŐ ÜZENETE

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

BEVEZETÉS

Egy kutyának köszönhetem az életemet. Kétéves koromban a nagymamám vigyázott rám, és úgy döntött, sétára indul velem és hatéves labradorjával, Oreóval. Ahogy kiléptünk, nagyanyám rájött, hogy bent hagyta a kabátját, és visszament érte. Mire kijött, eltűntem. Oreóval együtt. A nagyanyám a nevemet kiabálta, aztán Oreóét, mindenütt keresett. Nyomunk veszett.

Visszarohant a házba, és felhívta a szüleimet, akik értesítették a rendőrséget. Mindenki az őrület határán volt, mindenféle rémképeket láttak maguk előtt: kútba estem, elraboltak, vagy még rosszabb. A rendőrség a keresésemre indult, de ők sem találtak.

Úgy húsz perccel később egy kertépítő a környéken észrevett egy labradort az úton. A kutya mellett, az útpadkához közelebb egy kisgyerek bukdácsolt: én. Valahányszor ki akartam csámborogni az út közepére, Oreo visszaterelt, mint egy négylábú, szőrös korlát.

Nem készült felvétel az esetről, nagyanyám pedig érthető módon elnémul, ha szóba kerül a téma, így csak a szüleim által gyakran mesélt történet az egyetlen bizonyíték, hogy megtörtént. A történetük, illetve a mesterséges emlék, amit magamnak hoztam létre, amikor újra és újra hallottam az elbeszélést. De rengeteg bizonyítékom van rá, hogy gyakran előfordul az ilyesmi. Elég rákeresni a gyerekeket megmentő kutyák történeteire. Ott van például, amikor egy németjuhász megmentett egy gyereket egy másik kutya támadásától, a connecticuti boston terrier, aki riasztotta a szülőket, amikor a kisgyerekük kezdett elkékülni, és az a texasi border collie, aki valahonnan tudta, hogy a család tinédzser gyerekének stroke-ja van. A kedvenceim közé tartozik egy nagyon egyszerű eset: egy berni pásztorkutya a padlón ül egy kúszó baba mellett, a kutya másik oldalán lépcső húzódik. A kutya tisztában van vele, hogy a lépcső veszélyes, és azzal is, hogy a baba még túl kicsi hozzá, hogy tudja. Amikor a kisgyerek a lépcső felé indulna, a kutya úgy helyezkedik, hogy elzárja az útját. Az egész videó nincs egy perc se, de nehéz meghatódás nélkül végignézni.

Az ilyen pillanatok elgondolkoztathatnának minket. Emlékeztethetnének rá, hogy a technika összekötni is képes, nem csak szétválasztani. De még ennél is többet tehetnek. Segíthetnek, hogy gyakrabban gondoljunk a kutyákra és arra, milyen szerepet töltenek be az életünkben. Megválaszolhatnák minden kérdésünket az állatok intelligenciájáról, vagy a kutyák és az emberek közötti kötelékről. Segíthetnének megérteni, miért hagyja el egy egyébként teljesen épelméjű ember a hétköznapi munka világát, és szenteli magát annak, hogy a város utcáin sétáló kutyákat fényképezzen – sőt nemcsak fényképezze őket, hanem azt is megkérdezze, hogyan befolyásolják gazdáik életét, majd könyvet írjon erről a csodálatos folyamatról. Ez az egyébként épelméjű ember kiment a világba, nemcsak a város utcáira, hanem Puerto Ricóba, Kínába, egy New York állambeli börtönbe, és átszelte az országot nemrég munkanélkülivé vált testvérével, mindezt azért, hogy megértse, hogyan varázsolják a kutyák minden szempontból jobbá gazdáik életét.

Én vagyok ez az amúgy teljesen normális ember.

The Dogist, ez a neve a blogomnak, amit az Instagramon és más közösségimédia-platformokon vezetek, és ahol olyan kutyák fotóit teszem közzé, akikkel az utcán találkozom. 2013-ban indult, ekkor osztottam meg egy bokszer képét, akivel Bécsben találkoztam. De bizonyos értelemben mindig is „dogist”, kutyarajongó voltam.

Gyerekként minden állatot szerettem. Eleinte főleg rágcsálókat tartottam. Tengerimalacokat, egereket, patkányokat és hörcsögöket. De akadt a családomban minden. Volt papagájunk. A nénikémnek volt egy csüngőhasú malaca. Anyukám félig-meddig tréfásan azt mondogatta, jó lenne egy csimpánz otthonra, és én még ki is néztem volna belőle, hogy bevállalja. Tudós családban cseperedtem, szüleim mindketten orvosok, akárcsak az apai nagyszüleim. A malacos nénikém állatorvosként dolgozott, anyai nagyapám, Leon Weiss az állatkutatás úttörőjeként létrehozta a Pennsylvaniai Egyetemen az Állatok és Társadalom Interakciójának Központját.

De ebben az állati világban közel sem volt minden faj egyenrangú. Pontosabban egyetlen faj sem érhetett fel a kutyákhoz. Ők voltak a háziállatok, ugyanúgy hozzátartoztak a háztartáshoz, mint az emberek. Többnyire labradorok körül nőttem fel, mint amilyen Oreo volt, de voltak pudlik és dudlik, golden retrieverek, egy mopsz, sőt még egy brüsszeli griffon is (nagyon ritka, toy méretű kutyafajta, egy szélesebb körben elterjedt, belga társaságikutya-fajtához, a smousjéhoz tartozik, ami úgy hangzik, mint egy Star Wars-karakter neve, vagy egy elírás). Ebben a fajtakavalkádban a labradorokat övezte a legnagyobb tisztelet. Úgy hívták őket, Ruby és Snowy, Matilda és T-Paws, Riby és Mr. Bigglesworth (az Austin Powers filmek csupasz macskájáról kapta a nevét, de Biggie-nek becéztük), Babka, Bialy, Willy, Tuggy, Layla, Bailey és Maggie. Ruby, a fekete labrador retriever volt az „én” kutyám – vagyis a családé volt, de különleges kapcsolat volt köztünk.

A házunk mindig tele volt kutyával, de különösen nyáron. A nyarakat Cape Codon töltöttük egy Woods Hole nevű városban, egy akkora családi házban, ahol a szüleim és a testvéreim mellett jutott hely a nagynéniknek, nagybácsiknak, unokatestvéreknek és az ő kedvenceiknek. Átlagosan mindig legalább öt kutya lakott velünk. A konyhánkban volt egy röhejesen nagy, közös vizestál, és az udvaron mindig vigyáznod kellett, hová lépsz, már ha át mertél menni rajta. Ha a kutyák kiszöktek, mindig tudtuk, hol keressük őket – a legközelebbi strandon. Valakinek a magánstrandja volt, de mi csak „kutyastrandnak” hívtuk.

A fotózásért is rajongtam, részben azért, mert apám is. A legtöbb barátom táborozni ment a nyáron. Én egy úgynevezett „Tudósiskolába” (hivatalosan Természettudományi Iskola Gyerekeknek) jártam, egy négyhetes programra, ahol óceáni fajokat gyűjtöttünk, és rovarokat tűztünk gombostűre. Az első „Dogist” pillanat a Tudósiskola haladó fotós tanfolyamán ért. Megmondták, hogy nevezzük be a legjobb munkáinkat a helyi vásár fotóversenyére. Az első tekercsemen virágokat, épületeket és autókat mutató, unalmas fotók voltak. De az utolsó néhány kockán egy utamba került kutya szerepelt. Hamarosan „vállalatot” alapítottam Aaron unokatestvéremmel, Snowy és Ruby után úgy hívtuk, S & R Studios. Még csak tíz- vagy tizenegy évesek lehettünk, de nyomtattunk névjegyet magunknak, és filmeket gyártottunk. Jó, a „film” talán túlzás. Lényegében rövid, remegő képű videók voltak a kutyáinkról. Életünk fő művében termetes labradoraink, Ruby és Matilda sétáltak az udvaron, miközben a háttérben a Zsaruk sorozat főcímdala szólt, az Inner Circle-től a „Bad Boys”. Irtó viccesnek tartottuk.

Azok a korai videók nem tettek legendás kutyafilmessé, nem lettem sem Francis Ford Kopó, sem Alfred Hitchkuty, vagy más borzalmas szóvicc. Viszont maradtam a fotózásnál. Ha nem is lehettem rockzenész (próbáltam) vagy profi teniszjátékos (szintén próbáltam), ez legalább megvalósíthatónak bizonyult. Irigyeltem Ansel Adams munkamorálját és Henri Cartier-Bresson szemét. Lenyűgözött a „döntő pillanat” gondolata, miszerint elkaphatod időnek és térnek egy olyan szeletét, ami fotografikus képen rögzítve mélyebb jelentőséget nyer.

Lelkesedésem mit sem csökkent, de az egyetem után normális munkát szereztem. Később ezt elveszítettem. Amikor munkanélküli lettem, támadt egy ötletem. A 2010-es évek eleje a New York-i fotóblogok aranykora volt. A Humans of New York (Brandon Stanton) és a kifejezetten a stílusra fókuszáló The Sartorialist (Scott Schuman) nagy szenzációt keltettek az olyan új közösségimédia-platformoknak köszönhetően, mint az Instagram, a Facebook és a Tumblr. Kitaláltam, milyen vicces lenne létrehozni a Sartorialist paródiáját, vagy spin-offját, amiben kutyák pózolnának úgy, mint New York divatőrültjei, ugyanolyan egyszerű körítéssel: hely, név és egy vicces megjegyzés. Ha azok az emberek megérdemlik, hogy egy népszerű blogra fotózzák őket, akkor a kutyáik is. Azt is tudtam, hogy nem csak én szeretem a kutyákat – ha kutyás képeket posztolok az Instámra, több like-ot és kommentet kapnak, mint bármi más. Azonnal csináltattam névjegykártyát az új projektemhez, ahogy az S & R Studios esetében is. Emlékszem, 2013 őszén Williamsburgben sétáltam, és megláttam egy tigriscsíkos francia buldogot. Megkérdeztem a gazdáját, lefotózhatom-e.

– Hová lesz? – kérdezte.

– A Dogistra – vágtam rá.

Remekül hangzott. Másnap kitettem az első posztomat. Határ a csillagos ég! A Dogist megállíthatatlannak bizonyult. A blogom miatt nyakamba vettem a várost, hogy találkozzak emberekkel és kutyákkal, de ezenfelül még a világ számos egyetemi campusát, vállalati tárgyalóját és országát is bejártam. Eljuttatott profi sportstadionokba. Még a Fehér Házba is. Ugyanaz az alapigazság hajtott kutyáról kutyára: az emberek imádják őket. Az alapigazság voltaképp több más igazság összegyúrva. Az emberek azért imádják a kutyákat, mert szükségük van rájuk, és azért van szükségük rájuk, mert a kutyák szorosan kapcsolódnak az emberek önmagukról alkotott elképzeléseihez. Az embereket jobbá és erősebbé teszik, egyszerre komolyabbá és játékosabbá, a jobbik énjüket hozzák ki belőlük. Szeretünk a kutyánkkal lenni, és bár érezzük, hogy ez gyógyító hatású, nem feltétlenül értjük, miért.

Ez a könyv a miérteket vizsgálja meg különböző nézőpontokból. Először is megnézi, miképpen segítenek a kutyák megismerni saját identitásunkat – amellett, hogy bámulatosan visszatükröznek minket, a kutyaválasztás folyamata során kénytelenek vagyunk végiggondolni az életünk bizonyos aspektusait. Másodszor kideríti, mit tanítanak nekünk a kutyák a kapcsolatokról – nemcsak a hozzájuk, hanem a más emberekhez fűződő kapcsolatainkról is. Végezetül feltárja, hogy a kutyák céltudatos lények, és az, ahogyan ezt megtestesítik, segíthet megtalálni a saját céljainkat. Okosabb lenne, ha életünk minden területén a kutyáink példáját követnénk. Abban szeretnék segíteni a könyvemmel, hogy az alapoktól gondoljuk át, hogyan élünk, és mindenre kiterjedően fejlesszük és javítsuk a helyzetünket a kutyánk révén. A bőrünkből nem bújhatunk ki, de jobbá válhatunk, ha beengedjük a kutyákat az életünkbe.

A kutyák nem csak azt változtathatják meg, ahogy élünk a világban. Megváltoztathatják azt a világot is, amelyben élünk. A kutyák megtaníthatnak minket arra, hogyan javíthatunk az emberi nézőpontunkon. Az emberi faj nem mindig járt el helyesen, és az elmúlt években volt jó néhány látványos melléfogásunk. Olyan korban élünk, amikor a vélemény a fő érték, amikor a tények megkérdőjelezhetővé váltak, amikor azoknak, akik elméletileg lehetőséget kaptak a hangjukat hallatni, meg kell küzdeniük azért, hogy a zaj és a trollok áradata közepette meghallják őket. Ez aláásta az optimizmusunkat és hajlandóságunkat, hogy megnyíljunk a világ felé. Soha nem voltunk még ennyire önbizalom-hiányosak és elszigeteltek. Ezt folyamatosan érzem, mert a munkámhoz az utcára kell mennem, és kapcsolatba kell lépnem más emberekkel, legalábbis néhány percre. Ha közeledni próbálok valakihez az utcán, eleinte ellenállást tapasztalok. Ha egy partin lennénk, egy osztályteremben vagy a reptéren, alighanem az ellenállás győzne. De mivel a kutyájukon keresztül próbálok kapcsolódni hozzájuk, nem szaladnak el. Ez az a pillanat, amikor az ellenállás mellett valami mást is érzek: megkönnyebbülést. Az emberek éhesek az interakcióra. Akkor is szükségük van rá, ha nem tudatosul bennük. Ez volt számomra az első szikrája egy sor nagyobb felismerésnek. Ha egyszer megértjük, hogy kutyáink inspirálják társasági hajlamainkat és szeretetre, empátiára, a világ öntudatlan élvezetére ösztönöznek, könnyebben rámerészkedünk erre az útra.

Már meséltem, hogyan mentette meg Oreo az életemet kis koromban. Azóta találkoztam kutyákkal, akik embereket óvtak meg a vízbefúlástól, rájuk találtak az erdőben vagy lavina alá temetve, és medvéktől, pumáktól védték meg őket. De a kutyák ennél kevésbé drámai, mégis mélyebb módokon is segíthetnek nekünk. Pusztán azzal, hogy önmagukat adják, megtaníthatnak, hogy ne legyünk önérzetesek és hiúak, segítenek helyre tenni a prioritásainkat, távol tartanak bizonyos fajta hibáktól és problémáktól.

A bloggerként töltött egy évtized alatt rájöttem, hogy nincs két egyforma kutya. Az egyik szeret mókusokat kergetni. A másik tönkretett három takarót. Van, amelyik akár hatvan kilométeres sebességet is képes elérni, de jobban szeret fél kilométer per órával haladni. Ugyanakkor mindegyik egykutya: erősítik és fejlesztik az ember szeretetre, örömre, őszinteségre való képességét. Azt szeretném, ha ez a könyv azt a hangot hozná, amit a Dogist blogon lefektettem: kíváncsi, barátságos, nem fél a bolondozástól, informatív, de nem szájbarágós. A hangnemnek ugyanolyan befogadónak kell lennie, mint amennyire maga a téma az.

Közelebb kerülhetünk a legjobb énünkhöz, és nincs szükségünk hozzá semmiféle titokzatos spirituális rendszerre, amelyet csak Oregon valami eldugott részén, egy hegy mélyén megbúvó kunyhóban tanítanak, vagy egy zenei fesztiválon egy sátorban. Nincs szükségünk másra, csak ezekre az elragadó, szőrös teremtményekre. Épp ezért minden fejezetet egy olyan kutyatulajdonos idézetével zárok, akivel dogistként találkoztam az utcán. Nem nehéz megtalálni, megjelöltem őket: . Egy kis szünet, hogy… kiliheghessük magunkat.

A kutyák által jobbá tett emberi élet több mint egy elmélet. Nagyon is valódi dolog, naponta milliószor történik meg világszerte. Van egy barátom, Angus. Okos, jóképű, és a munkája is érdekes, vintage sportautókat árul gazdag gyűjtőknek. Viszont enyhe szorongástól és depressziótól szenved, ami számunkra érzékelhetetlen, számára viszont nyilvánvaló. Sokféle gyógymóddal próbálkozott az évek során, szedett mindenféle gyógyszer-kombinációt: Klonopint, Zoloftot, Celexát, Paxilt és még sok mindent. Mindegyiknek volt hatása és mellékhatása, és ideig-óráig segített, de néhány hónap elteltével mindig visszaesett.

Nemrég megint átesett egy ilyen hullámvölgyön: egy szakítás kibillentette, és súlyosbodott az izoláltság érzése. Igyekeztem minél többet kapcsolatban lenni vele anélkül, hogy úgy érezné, megfigyelés alatt tartom, és egy nap rám írt, hogy menjünk lógni, együnk valamit, esetleg dobjunk be egy sört. Egyikünk azt mondta, „összeröfi”, és a másik nem tiltakozott. Az egyik kedvenc helyi kocsmámba mentünk, a Tom & Jerrybe az Elisabeth Streeten. A kocsma inkább a karácsonyi koktélról kapta a nevét – tojáslikőr brandyvel vagy rummal – mintsem a macska-egér párosról, de azért van állati vonatkozása, mivel nem hivatalos kutyabarát hely, ami nagyban hozzájárul ahhoz, hogy az egyik kedvencem. Amikor elmentem a találkozóra Angusszel, elvittem a kutyámat, Elsát is – úgyis ki kellett vinni a házból pisilni.

Hármasban lógtunk, mi ketten mindenféléről beszélgettünk. Valami munkámmal kapcsolatos apróságról panaszkodtam, hogy eltereljem a figyelmét a gondjairól. Bár ő küzdött érzelmi válsággal, minél többet beszélgettünk, annál inkább eltűntek az életünk közti különbségek. Nem mintha rájöttem volna, hogy ugyanolyan, vagy akár csak hasonló problémáim lennének, vagy az ő gondjai elröppentek volna. Inkább csak rádöbbentünk, hogy mindketten küzdünk a zavarba ejtő, sokszor fárasztó harmincközepi léttel. A húszas éveimben mindennaposak voltak ezek az összeröffenések, akkor viszont még nem voltak igazán nagy gondjaink, amiket megvitathattunk volna. Ahogy öregedtünk, és szaporodtak a gondok, egyre nehezebb volt összehozni ezeket az összeröfiket. Elsodor az élet. Idősebb leszel. Elfoglaltabb. Komoly barátnőd lesz, menyasszonyod vagy feleséged. Születni kezdenek a gyerekek. Felbillen a mérleg. Gyógyító élmény volt mindkettőnknek: könnyedebbnek éreztem magam, amikor hazafelé sétáltam Elsával, és láttam, hogy Angus is vidámabb. Angus másnap reggel SMS-t is írt, amelyben megerősítette ezt.

Az első alkalom olyan jól sikerült, hogy megbeszéltünk egy másodikat, majd egy harmadikat is. A beszélgetések folytatódtak, gyógyírt jelentettek mindkettőnk számára, de azt is felismertem, hogy Angus életének többi részében hiányzik ez, mármint hogy kapcsolatban legyen valakivel, akiben megbízik, és aki feltétel nélkül támogatja. Egyszer nem a kocsmában találkoztunk, hanem sétálni vittük Elsát a környéken. De előtte még át kellett állnom az autóval az út túloldalára. „Tessék”, mondtam Angusnek, és kezébe nyomtam Elsa pórázát. Amikor visszaértem a kocsitól, és megláttam a kutyával, tudtam, hogy el tudná képzelni magát eggyel. Mosolyogva nézett le Elsára. Kapcsolat jött létre köztük mindössze attól, hogy megfogta a nyakörvét.

Persze nem szándékoztam Angusnek adni Elsát. Mást találtam ki. A következő alkalommal el is mondtam neki. „Haver, kéne neked egy kutya”, mondtam. Felderült, de folytattam: „Egy segítőkutya.” Itt Angus furcsán oldalt hajtotta a fejét, mintha valami idegen nyelven beszélnék. „Egy segítőkutya?”, ismételte. Nem csodálkoztam. A legtöbb embernek csak ködös fogalmai vannak arról, milyenek a segítőkutyák, amíg nem találkoznak eggyel. Rengetegen vannak az utcákon, a külvárosi bevásárlóközpontokban, sok „segítőkutya”, „érzelmi támogató kutya” vagy egyszerűen ESA (emotional support animal, érzelmi segítőállat) feliratú mellényben. De ezeket a mellényeket sokszor nem akkreditált szervezetek adják nekik. Inkább az internetről vannak, húsz dolcsiért kaphatóak az Amazonon. Nem mondom, hogy vegyél, de nem is hibáztatlak, ha vettél. Csak elmagyarázom, hogy ezeknek a bolti kutyamellényeknek az elszaporodása kicsit bekavar. Biztos vagyok benne, hogy az ezeket viselő kutyák is feldobják a gazdájuk hangulatát, de mégsem feltétlenül tudják azt, amit a speciálisan kiképzett kutyák. Nem maradnak teljesen csöndben és nyugodtan a repülőülések és az éttermi székek alatt. Nem tanultak meg parancsra pisilni és kakilni. Nem tanultak meg ellenállni a földre esett pepperoninak vagy a mókusnak a parkban. Azok a konfekciómellényes kutyák segítenek, de nem igazi segítőkutyák.

Ezt részben elmagyaráztam neki is. Megemésztette. De volt még mondandója. „Nekem?”, kérdezte. Megértettem, miért csodálkozik. Azok az akkreditált szervezetek, amelyek segítőkutyákat képeznek, általában meghatározott ügyfélkörre fókuszálnak: látáskorlátozott emberekre, fogyatékkal élőkre, olyanokra, akiknek sürgős orvosi beavatkozásra lehet szükségük, veterán katonákra és katasztrófaelhárítókra, akik sokszor PTSD-vel küzdenek. Angus csak egy hétköznapi srác, aki egy komoly, de láthatatlan betegségben szenved.

Amikor ezt elmagyaráztam, felnézett. Tűnődve bólintott. „Talán megmenthetnék egy kutyát, hogy legyen az én segítőm”, mondta. Ezt sem most hallottam először. Bár nemes szándék, és tapasztalt kiképzőkkel lehetséges, jelentősen sok ismeretlent tesz egy amúgy is igen bonyolult egyenletbe. „Vagy szerezhetnék egy kiskutyát, és kiképezhetném.”

– Lehetséges – mondtam –, de készen állsz a kutyakiképzés kihívásaira? Rendelkezel a kellő tudással, idővel, energiával és türelemmel? Valószínűleg elszúrnád. Félre ne érts, én is elszúrnám. Ahogy a legtöbben. Kutyát nevelni alapból is nehéz, egy segítőkutyát pedig ezerszer bonyolultabb.

Azt javasoltam, kezdjen olyan tenyésztőket keresni, akik már elértek sikereket segítőkutyákkal. Ha talál olyat, akinek megvan a szakmai reputációja, mélyebbre áshat.

Miután javasoltam a segítőkutyát Angusnek, utazgatni kezdett a munkája miatt, ezért nem beszéltünk olyan sűrűn. Amikor beszéltünk, kerültem a kutyatémát. Nem tudtam, hol tart. Mint sok barátom, akik az évek során felkerestek és felvetették ezt a témát, azt vártam, hogy ő is visszaretten a döntés bonyolultságától, és folyton csak halogatni fogja. Nehéz megtenni a lépést, hogy elköteleződjünk egy kutya mellett. Kell valami katalizátor, ami átbillent.

Aztán egy nap felhívott.

– A reptéren vagyok. Iowába repülök.

Talált egy tenyésztőt, akinek jó híre volt a segítőkutyák képzésében. Sok hat hónapos és másfél éves közti kutyájuk volt, amelyeket már kiképeztek.

– Van tanácsod?

Valóban volt egy. Bár az emberek gyakran bedőlnek annak a kiskutyának, ami eléjük siet, érdemes szemügyre venni azt, amelyik visszahúzódóbb. Sokszor az a nyugodtabb. (Ez valószínűleg olyasmi, amit nénikém, az állatorvos plántált el bennem.) Persze ő nem nyüszögő kiskutyákkal találkozik a kennelben, de valószínűleg ugyanez az elv érvényes a hat hónaposnál idősebb kutyusokra is, akik várják majd.

– Oké – felelte Angus.

Azt mondta, magában egy fekete labradort képzelt el. Nem lepett meg a színválasztása. A munkájához magas szintű esztétikai érzék kellett. Egy Ferrari nem egyszerűen piros kell hogy legyen, hanem a megfelelő piros: Rosso Corsa.

Megismételtem a tanácsomat.

– Ne foglalkozz a színnel. Az energiát nézd – mondtam.

Iowában jéghideg volt. Angus bérelt kocsija nem Ferrari volt, csak egy viharvert szedán, ami nem birkózott meg a jéggel. Megírta, hogy korcsolyázik az úton, aztán átküldött egy videót egy csokiszínű labradorról. „Mit szólsz?”, kérdezte. Szerettem volna a kedvében járni, de úgy éreztem, ebben a kutyában nincs meg a kellő energia. „Nem tudom, ő-e az”, feleltem.

„Hát igen”, írta vissza.

Egyetértett, de kicsit elbizonytalanodott. Nem tetszett neki, hogy ketrecben tartották a kutyákat, pedig majdnem minden segítőkutyát ketrechez szoktatnak – nem okozhat gondot magukra hagyni egy időre, vagy bepakolni az utazáshoz. Az első nap kudarcnak bizonyult, de arra gondoltam, legalább tanult valamit, és közelebb került hozzá, hogy megtalálja a kutyáját.

Elmúlt a másnap délelőtt, és bár kíváncsi voltam, hogy megy, nem reméltem túl sok jót. Ám kicsivel délután kettő után Angus rám írt: „Azt hiszem, megtaláltam.” Ezután képet és videót küldött egy enni való, zsemleszínű labradorról, akit Opalnak hívtak. Megnéztem a videót, és felismertem az állatban azt a nyugodt kisugárzást, amit segítőkutyáknál tapasztaltam az évek során. „IGEN”, feleltem. Aztán kinyomtam a caps lockot. „Ez a jó energia. Remek kutya. Farokcsóválós, kicsit kancsal, kíváncsi, aranyos. Megütötted a főnyereményt!”

Felhívott, és éreztem a hangján, hogy a kutya máris kifejtette bűverejét. Örültem, hogy a barátom kilátásai sokkal rózsásabbá váltak (és külön örültem, hogy újabb csodás kutya kerül a köreimbe). Tovább beszélgettünk, miközben Elsát sétáltattam a Washington Parkban, ahol húzni kezdett a mókuslakta fa felé.

Angus eljött Iowából. A tenyésztő azt mondta neki, „befejezik” a kutyát, vagyis extra kiképzést adnak Opalnak, hogy bírja a várost, azután az egyik kiképző felautózik vele New Yorkba. Amikor Angus hazaért, felhívott. Kicsit idegesnek tűnt.

– Nagy lépés – mondta.

– Angus – feleltem –, ezzel a kutyával lesz teljes az életed.

Nem tudom, miért mondtam ezt. Általában nem szoktam így beszélni. De amint kimondtam, tudtam, hogy komolyan gondolom, amiatt is, amiről már beszéltünk – állandó társasága lesz és enyhíti a depressziós időszakokat –, de ezer más értelemben is. A kutya miatt ki kell mennie a házából sétálni. Kapcsolati hidat képez, hogy beszélgetésbe elegyedhessen más emberekkel. Segít neki elkerülni a modern világ veszélyeit – a mobilfüggőséget, a közösségi média agyzsibbasztó megosztó hatását (a mai napig ő az egyetlen ismerősöm, aki tényleg törölte az Instagram-profilját). Rákényszeríti, hogy az etetések, játszóidő és alvásidő köré rendezze az életét. Eltereli a gondolatait magáról. Idővel talán a gyógyszereit is elhagyhatja miatta, esetleg megismerheti a leendő nejét, vagy segíthet neki megérteni, milyen szülőnek lenni. Ez volt az egyetlen értelmesnek tűnő mondat abban a helyzetben. Amint meghallottam magamat, tudtam, hogy nemcsak ez a legjobb, amit Angusnek mondhattam, de tökéletes cím is ennek a könyvnek.

Hosszan hallgatott. Végiggondolta.

– Alighanem igazad van.

Angus várta, hogy Opal befejezze a kiképzését, és hozzá utazzon Iowából. Aztán egy nap megérkezett, és azonnal minden megváltozott. Elmesélte, hogy volt egy rosszul sikerült randija. Ám ahelyett, hogy szokás szerint azon duzzogott volna, elég magas-e a gyógyszeradagja, a végén boldogan, sértődés nélkül elköszönt, és hazament Opalhoz. Opal nem kérdezte, mi történt, miért nem sikerült a vacsora. Amint Angus belépett az ajtón, a kutya farokcsóválva elé szaladt, és a hátára hemperedett pocaksimiért. A barátom szorongását és a veszteségérzetét mintha elfújták volna.

Angus egy ember, aki specifikus érzelmi és pszichológiai problémákkal küzd. De amit az első néhány napban élt át Opal mellett, az nagyon is általános élmény, egy olyan átalakulás, amit nagyon sok embernél láttam már, legyen szó New York-i szingli pasikról, PTSD-ben szenvedő veterán katonanőkről, erőszakos bűncselekmények bebörtönzött elkövetőiről, vagy súlyosan beteg gyerekekről. Dogistként töltött időmben – és ebben a könyvben – olyan sokféle emberrel és történettel találkoztam, akik a kutyák segítségével küzdenek meg az élettel, és milliónyi kutyával, akik a legkülönfélébb okokból kerültek az életükbe. Van egy maroknyi közeli barátom, és a kutyás történeteik sokat jelentenek nekem. De ők csak a jéghegy csúcsa. A kutyák az emberi kapcsolódás legfőbb katalizátorai: ők segítenek megteremteni és megőrizni a boldogságot, a közösséget és az élet értelmét.

Ismered a híres francia antropológust, Claude Lévi-Strausst? Én valamennyire igen – emlékszem, hogy amikor hallottam róla a főiskolán, rá kellett döbbennem, hogy nem ő csinálja a farmereket. Évekkel később találtam egy írást, ahol Lévi-Strauss az állatokról beszél, egész pontosan arról, hogy váltak bizonyos állatok szimbólumokká egyes kultúrákban. Korábban az antropológusok úgy vélték, az állatok akkor tettek szert szimbolikus jelentőségre, amikor az emberi életben maradás középpontjába kerültek, vagyis amikor az emberek rájöttek, hogy az állatokat meg lehet enni. Lévi-Strauss elvetette ezt. Ő más okot talált a szimbólumokra – azt a pillanatot, amikor az állatok jelentőssé váltak számunkra. Ő elegánsabban fogalmazott: „nem azért választottak szimbólumul bizonyos állatokat, mert »jó megenni őket«, hanem mert »jó rájuk gondolni«. És minél többet gondolsz rájuk, annál többet akarsz rájuk gondolni.”

Egy utolsó megjegyzés. Sokan regéltek már az idők során arról, hogy a kutyák milyen különlegesek, és miként hoznak fényt az éjszakánkba. Az emberek írtak, festettek és előadásokat tartottak róluk. A téma egyik legmegragadóbb ábrázolási módja a fotó, és van a fotósok közt egy csoport, akik annak szentelték magukat, hogy feltárják a kutyalét esszenciáját, ami azzal jár, hogy fel kell tárniuk a kutyák és gazdáik közti alapvető kapcsolatot is. Én is közéjük sorolom magamat. De az egyik legkorábbi és legjobb közülük a francia születésű, Amerikában nevelkedett zsidó fotós, Elliott Erwitt volt. Erwitt találkozott a legendás Robert Capával és Edward Steichennel az 1950-es években, amikor Európában szolgált, majd létrehozta a saját úttörő munkásságát. Erwitt fontos nemzetközi eseményeket fotózott, Richard Nixon 1959-es szovjetunióbeli látogatásától kezdve, amikor szembeszállt Hruscsovval a hírhedt „konyhavita” során, John F. Kennedy 1963-as temetéséig. De a hétköznapi életet is rendkívül tehetségesen örökítette meg. Erwitt egyik kedvenc témája a kutyák voltak, és olyan kötetnyi gyűjteményeket épített belőlük, mint a Son of Bitch, Dog Dogs és a Woof. Nagyon sok kutyás fotója van Erwittnek, amelyek nemcsak hogy a kedvenceim, de közvetlen inspirációt jelentettek a saját munkámhoz, úgyhogy lehetetlen kiválasztani egyet. De ha mégis választanom kéne, a New York City, 1946-ot választanám, ami egy pulóvert viselő csivavát ábrázol a járdaszinten, egy nő lába mellett. Egy általam ismert fotós sem érzékelte úgy, mint Erwitt, a kutyák és az emberek közti kapcsolatot, és senki sem értette úgy, miként ragadhatja meg ezt a kapcsolatot egyszerű, de szép képekkel. Kicsit ugyanezt az energiát, intelligenciát és lelkületet szeretném a fotóimon viszontlátni, és néha – például a 2017-es Neiman Marcus kampányban (ahol kiskutyák állnak dizájnercipőt viselő modellek mellett) – már majdnem sikerül. Erwitt, az Ősdogist kilencvenöt évesen halt meg épp akkor, amikor ezen a könyvön dolgoztam. Ezért, legalább részben, neki ajánlom.

Ruby és én

ELSŐ RÉSZ

AZ IDENTITÁSUNK

1. FEJEZET

MI A KUTYA?

Kicsit kellemetlenül érzem magam, amiért a bevezetés vége felé szerepel egy Lévi-Strauss-idézet. Na jó, ha nem is kellemetlenül, de szeretnék óvatos lenni. Nem vagyok tudós meg semmi ilyesmi, és azt sem szeretném, ha a könyv tudományoskodó lenne. Azt az örömet hivatott ünnepelni, amit a kutyák okoznak nekünk, egész pontosan azt, ahogyan segítenek jobban megismerni a saját identitásunkat, a kapcsolatainkat és az életcélunkat. A szándékom, hogy elérjek és megtartsak egyfajta érzelmi emelkedettséget, ezért nem akarom, hogy túl fajsúlyos legyen. Úgyhogy szeretnék tenni egy Dogist-fogadalmat. Valahányszor idézek valami jelentős tudóst, igyekszem néhány bekezdésen belül idézni egy komikust is. Ezúttal Groucho Marxot választottam, tőle származik az alábbi idézet: „A kutyán kívül a könyv az ember legjobb barátja. A kutyán belül túl sötét van olvasni.” Amikor először hallottam, még kicsi voltam, és nagyon viccesnek találtam. Még mindig viccesnek tartom, de nem értek egyet vele. A könyvek tényleg nagyszerűek. Ez vitathatatlan. Most is azt olvastok, és remélhetőleg élvezitek. De mint kiderült, lehet olvasni egy kutyában. Évek óta csinálom, igyekszem a kutyák lelkébe látni az arckifejezésükből és a mozdulataikból, hogy megragadhassam a lényüket és azt, ahogy a mi lényünket megváltoztatják. És arra jöttem rá, hogy egyáltalán nincs sötét odabent. A kutyák lényege éppen a világosság, az a fény, amellyel beragyogják a világot.

Mi a kutya? Fontos kérdés, amit nem árt tisztázni, mielőtt azzal kezdenénk foglalkozni, hogy a kutyák hogyan és miért teszik jobbá a körülöttük lévő emberek életét. Kérdezzünk meg egy zoológust, vagy ha találunk, kinológust (a kutyakutató tudományos elnevezése), és valahogy így kezdi majd a válaszát:

– Á, jó kérdés. – (A kinológusok nagyon udvarias emberek.) – Széles körben elterjedt háziállat, a Canis familiaris, néha Canis lupus familiaris néven is emlegetik.

Itt alighanem megköszörülik a torkukat, jelezve, hogy ha többet szeretnénk tudni, talán olvassuk el a „Mi a kutya?” című, szaklektorált esszéjüket.

De már ebben a kurta válaszban is benne van a sztori nagy része. Miért van, hogy néha Canis familiaris, s néha Canis lupus familiaris? Ahhoz, hogy megválaszoljuk, a múltba kell utaznunk. Mehet? Oké… szóval ez már nem a jelen. A régmúltban vagyunk, úgy húszezer évvel ezelőtt, az utolsó jégkorszak csúcsa körül, amikor jég és hó borította Észak-Amerika, Észak-Európa és Ázsia nagy részét. Ezek a jégtakarók tartalmazták a bolygó vízkészletének zömét, egyes helyeken magukba zárták, máshonnan elvonták, ezért csökkent a tengerszint, megnőttek a sivatagos területek, és zord, elszigetelt helyek alakultak ki. Ilyen körülmények között éltek az első emberek, és más állatokkal is megosztották életterüket, köztük a farkassal. Az akkori farkasok nem egészen olyanok voltak, mint a maiak, de közeli rokonságban álltak a szürke farkassal, akit végül Canis lupusnak neveztünk el. Fogalmam sincs, akkor minek hívták. Nyilván nem találták még fel a latint. Talán volt egy speciális hörgés, amivel figyelmeztették egymást ezek az emberek a négylábú, szőrös, hegyes fogú, testvérek közt is negyvenkilós lények közelségére.

Ne feledjük, hogy akkoriban nem volt könnyű az élet. Sok faj versenyzett ugyanazokért az erőforrásokért. Egy ponton a farkasok kapcsolatba kerültek a korai emberekkel. Nem minden farkas. Bizonyos farkasok, azok, amelyek nem féltek egyre közelebb és közelebb merészkedni az ősemberekhez és a táboraikhoz. Nemhogy nem féltek. Motiváltak voltak. Az embereknek volt étele, és a farkasok, mint minden állat, szeretnek enni. És nem csupán motiváltak voltak. Alkalmazkodtak. Sok farkas próbált az emberek közelébe kerülni koncokért, de azokat, amelyek farkasként viselkedve közeledtek, többnyire elkergették vagy megölték. Megijesztették az embereket, akik fenyegetést láttak bennük. Azok az állatok jutottak a tábor közelébe vagy belsejébe, és kaptak ételt, amelyek barátságosan, sőt szeretetteljesen viselkedtek. Az emberek barátsága nemcsak élelmet jelentett, de kevésbé zord és veszélyes környezetet is. Olyan kapcsolat volt ez, ami az ember számára is előnyösnek bizonyult – szimbiózis. Az emberek védelmet kaptak, méghozzá igen kifinomult módon. Ezek az állatok élő riasztóberendezésnek bizonyultak, több mint egy kilométerről kiszimatolták a veszélyt, jobban hallottak, és jobban érzékelték a mozgást rossz látási körülmények között. (A kutyáknak és elődeiknek, a farkasoknak van a szemükben egy tapetum lucidum nevű fényvisszaverő réteg, amitől jobban látnak éjszaka. Ez az oka, hogy a kutyák többségének nem lesz piros a szeme a fotókon, hanem csillog, mert a tapetum visszaveri a fényt a retinára, ahogy a reflektorfénybe került szarvas esetében is.)

Ugorjunk az időben. Azok az őskutyák, akik az ember társaivá szegődtek, nem maradtak ugyanolyanok. Nemcsak viselkedésben, de anatómiailag is különbözni kezdtek a többi farkastól. Amikor az emberek nekik tetsző tulajdonságokkal rendelkező állatokkal találkoztak, befogadták és etették őket, biztonságot és stabilitást adtak nekik, hogy szaporodhassanak. A foguk rövidebb lett, a fülük hosszabb, az arcuk kerekebb – ez mind a barátságosságuk külső jele, vagy legalábbis amiről az ember azt gondolta, hogy a barátságosságuk jele. A legfontosabb vonás, ami a szelídségük mellett elválasztotta őket a múlttól, hogy egyedülállóan felismerték és lereagálták az ember hangulatváltozásait. Ezek az új állatok voltak (dobpergés) a kutyák.

Pontosabban, egyfajta kutyák voltak. Manapság a soknál is több fajta van belőlük. De mi az oka, hogy nem hasonlít az összes Canis familiaris fajta azokra a korai, farkasból avanzsált kutyákra? Ugyanaz, amiért bármilyen fajon belül vannak különbségek: egyedi mutációk és keresztezések. Azok a korai kutyák egyre több és több fajtára osztódtak. A tudomány ezzel kapcsolatban kicsit homályban tapogatózik, ezért senki sem tudja, hogy eredetileg hét, kilenc, tíz, tizenkettő vagy tizenhat őskutyafaj volt. Abban azonban mindenki egyetért, hogy a farkasok kutyává alakulása utáni időszakban különféle kutyafajták jelentek meg a földön.

Hogy ez pontosan hogy is történt, az bonyolult és követhetetlen, és mindenféle természetes kereszteződés és emberi beavatkozás is segítette. Ismétlem, nem vagyok kutyatudós. Nincs magas szintű diplomám kutyatanból. Részben azért is szeretném ezt kihangsúlyozni, mert több családtagomnak viszont van – biológusok, orvosok, állatorvosok –, és részben, mert szeretném megalapozni a hírnevemet mint kutyarajongó, kutyaevangelista és kutyadokumentarista (dogumentarista?). Ez azt jelenti, hogy amit csak tudok, összeolvasok a kutyákról, és felhasználom, ami megtetszik. Az egyik gondolat, ami megragadott, hogy tizenhat alapfaj található a kutyacsaládfa tövénél. Ez a kutyaság ősforrása, és minden mai kutyában ott csörgedezik valamelyik mellékága.

Tehát mik is ők? Az egyik tanulmány szerint a tizenhat alapfajta az afgán agár, az akita, az alaszkai malamut, az amerikai eszkimókutya, a basenji, a csaucsau, a dingo, az eurázsiai spicc, a finn spicc, a kánaán kutya, a perzsa agár, a shar pei, a siba inu, a szamojéd, a szibériai husky és az új-guineai éneklő kutya. Az ebben a csodálatos, hogy még mindegyik köztünk él, és találkoztam is velük a portyázásaimon. (Új-guineai éneklő kutyával igazából még nem találkoztam, de elképesztően hangzik. Bocs a szóviccért, nem volt szándékos.) Emlékszem egy Fritz nevű finn spiccre, akinek a gazdája azt mondta nekem, „komolyan mondom, az agyamra megy”. Fritz akkor még csak kétéves volt, talán a gazdi azóta megenyhült.

Nem szabad elfelejtenünk, ha ezekre az eredeti fajtákra gondolunk, hogy a kutya mint olyan, a megjelenése pillanatától bizonyos mértékig az ember találmánya. Velünk és értünk fejlődtek, nem túlzás azt mondani, hogy a részünkké váltak. Bátran kijelenthetjük, hogy ember nélkül nem volna kutya sem. Az, hogy miként jutottunk el az exfarkasoktól a dolgozók, segítők és társak szerteágazó, csodálatos univerzumához, az a mi fejlődésünkben is kulcsfontosságú.

Stella, skót terrier (9 éves), Bleecker St. & 8. sugárút, New York, NY • „Csak arra sétál, amerre kedve tartja. Csakis úgy és abba az irányba.”