TUTSEK ANNA

ÁGNES TÖRTÉNETE

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

I.

A vonat sípolt, meglassította menetét, aztán egy nagyot, éleset füttyentett és megállt a balatonligeti kis állomásnál. Egyetlen utas szállott ki egy másod-osztályú kocsiból.

Októberben már nem szoktak fürdő-vendégek érkezni.

A vonat azonnal továbbment s az utas ott maradt egyedül a sötét, alig világított pályaudvaron.

Körül se nézett, mint aki jól ismerős mindennel s fölkapva kis kézipodgyászát, melyet az előbb maga mellé tett le a földre, nem a rendes kijárat felé ment, hanem a belső oszlopos kis folyosón végig s bekopogtatott az egyik még kivilágított ablakon.

A bent ülő vasúti tiszt, aki éppen most készült mindent bezárni – mert reggelig nem érkezik több vonat – föltekintett, aztán gyorsan kinyitotta az ajtót.

– Nini, maga az, kedves doktor úr – szólt örvendezve s megrázta a fiatalember kezét. – A sötétben nem is vettem észre, hogy maga szállt le a vonatról! Nos, hát hogy sikerült a promotio?

– Köszönöm, szép volt – megvolt – csekély négyesztendei késedelemmel – felelt a fiatalember egy kis el nem titkolható keserűséggel.

A vasúti tiszt legyintett a kezével.

– Többen is vagyunk így ezzel, doktor úr. Még jó, akinek csak négy esztendeje veszett el az életéből és nem az egész fiatal élete, mint az én szegény Miklós öcsém – és még vagy ezren meg ezren... Nos és mit határozott? Itt telepszik meg nálunk?

– Igen. Nem megyek vissza többet Budapestre. Ott nagyon keserves most az élet. Egy fiatal, kezdő orvos, akinek nincs magánvagyona, nem tudna ott megbirkózni a nyomorúsággal. Tudja, amilyen szép, vidám, kedves város volt Budapest a háború előtt, igazán az ország szíve, lelke, olyan szomorú, fáradt, gondokkal terhelt öreg város lett belőle, hogy rá nem lehet ismerni! Milyen kellemes, gondtalan életet éltem ott, mint orvosnövendék, aránylag kevés pénzből igazi kultúréletet és hogy nyomorognak, küzködnek most a szegény diákok, de a többiek is mind, nagyon kevés kivétellel... hát azt igazán siralmas látni...

A vasúti tiszt bólintott a fejével.

– Igen, ide jutottunk. Ez a városok katasztrófája a vesztett háború után. Persze, okosabban teszi, ha itt telepszik meg. Az öreg járásorvos nemsokára nyugalomba megy és különben is nyáron a fürdőszezón alatt nagy prakszisa lesz.

– Erre számítok én is. Meg arra, hogy most a parasztoknak annyi a pénzük, hogy nemcsak akkor hivatnak orvost, mikor már haldokolnak, hanem akkor is, ha a tyúkszemük fáj.

A vasúti tiszt elnevette magát.

– Jöjjön be, doktor úr, egy csésze teára vagy egy pohár borra, a feleségem még fent van, nagyon fog örülni.

– Nem, köszönöm, a nagynéném vár otthon – felelte a fiatalember. – Tulajdonképpen azért zavartam ilyen későn, hogy megkérjem, engedje meg, hogy a podgyászomat itt hagyjam reggelig. Olyan szép holdvilágos este van, hogy szeretnék hazamenetel előtt egy kissé a Balaton mellé leszaladni, hogy kiszellőztessem a fejem.

– Nagyon szívesen veszem őrizetbe – felelte a vasúti tiszt. – Reggel majd Misivel hazaküldöm.

Aztán kezet fogtak s a fiatalember nagy léptekkel indult el a széles, egyenes úton, mely a Balatonhoz vezetett. Csak mikor gyorsan ment, látszott rajta, hogy az egyik lábát kissé húzza maga után.

Gyönyörű holdvilágos őszi este volt. A telehold oly fényesen világított, hogy a csillagok elhalványodtak mellette. Behintette apró, ezüstcsillámokkal a Balaton nagy, sima tükrét, s az apró fodrokon az ezüstcsillámok mint valami óriási hal ezüstpikkelyei fénylettek, villámlottak. A kis városka templomának magasan kiemelkedő ódon, sötét tornya most egészen fehér volt a hold világánál s a part mentén a csinos kis villák mint valami nagy fehér kövek pihentek néma mozdulatlanságban.

Metsző, hideg szél fújt végig, mely a Balaton felől keletkezett s a fiatalember összerázkódott. E percben a toronyóra tizenegyet kongatott.

A fiatalember fölriadt álmodozásából s aztán gyorsan fordult vissza. Ezúttal nem engedett meg magának más szórakozást, minthogy néha vetett egy-egy üdvözlő pillantást a keskeny, csöndes kis utcákba, melyekben a sötét árny s a fehér fény oly kísértetiesen váltakoztak.

Végre megállt egy nagyon csinos, villaszerű, emeletes ház előtt, melynek homlokzata a Balaton felé nézett s csöngetett a bezárt kapun.

Pár perc múlva sietős léptek hangzottak s a kapun levő kis ablakon valaki kinézett.

– Kinyithatja, Mari asszony, én vagyok! – kiáltott vidáman a fiatalember.

– Jesszusom! – hallatszott belülről félig haragosan, félig örvendezve, mialatt a kapu gyorsan kinyílt. – Hát mi történt, hogy ilyen későn érkezik a ifjú úr? Hiszen a vonat már egy órája, hogy megérkezett! Már azt hittük, nem is jön s a nagyságos asszony le is fektette a gyermekeket, pedig meg akarták várni s a tűz is kialudt és a vacsora...

Nem fejezhette be a mondatot, mert a fiatalember jobbról is, balról is nagyokat cuppantott ráncos, barna, öreg arcára.

– Mari asszony, jó öreg zsémbes Mari asszony, hát balatonligeti bennszülött az, akinek első látogatása nem a Balatonnak szól?... Nagyon restellem, hogy úgy megvárakoztattam nagynénémet és a gyermekeket, de őszintén bevallva, talán még most is ott ábrándoznék, ha a toronyóra nem figyelmeztet, hogy már tizenegy óra!... Gondolja el, Mari asszony, hogy Szibériában három évig nem láttam a Balatont!...

Az öreg szakácsnő egészen elérzékenyedett, de ezt nem akarta mutatni s azért még mindig zsémbeskedő hangon dünnyögött:

– Mindig a régi! Ugyan, ugyan ifjú úr, kíváncsi vagyok, hogy a Balaton partján fog-e ábrándozni akkor is, ha majd a betegekhez hívják?

Beszéd közben végigmentek az udvaron s a tornácon, hol már egy magas, erős, körülbelül negyvenötéves, kedves, jóságos arcú asszony állt az ajtóban.

– Végre, csakhogy itt vagy, Tibor! – kiáltott, szeretettel átölelve a fiatalembert. – Már azt hittük, nem is érkezel ma meg! Talán késett a vonat?

– Dehogy késett! – dörmögött Mari asszony, aki gyorsan tolta a megterített kis asztalt a tűz közelébe. —Csak előbb lement az ifjú úr a partra, tiszteletét tenni a Balatonnak!

– Oh, Tibor, hogy hasonlít ez hozzád! – nevetett nagynénje s megveregette az arcát. – De most gyorsan egyél valamit s aztán meséld el, milyen volt a doktorráavatásod? Úgy fáj, hogy nem lehettem én is jelen!

Mialatt ott ülnek kedélyesen a tűz közelében, hadd ismerkedjünk meg velük közelebbről.

A ház úrnője, Bánkuthy Domokosné, nagy, magas, erős külsejű asszony, akin látszik, hogy a betegséget, gyöngélkedést csak hírből ismeri, bár több fáradtságban, szomorúságban volt része, mint sok más asszonynak. Férje évekig beteg volt s ez idő alatt az asszony maga vezette a gazdaságot és nevelte négy gyermekét. De kettő közülök meghalt, mikor még egészen kicsinyek voltak s bár azóta sok év eltelt, két kis fiát nem tudta elfeledni soha. Anyai szívében örökre üresen maradt az a két hely.

Azután meghalt a férje is. Igaz, hogy évekig volt fekvő beteg, de az asszony mégis úgy érezte, mintha lelkének jobb felét vesztette volna el. Mintha vele eltemette volna fiatalságát és boldogságát is... Most már nem maradt más senkije, csak a két kis lánya: Böske és Rózsika.

A fiatalember – Somlyai Tibor – Bánkuthyné egyetlen, korán elhalt nővérének a fia, huszonnyolcéves, daliás, barna, szép fiatalember, becsületes, nyílt tekintetű kék szemekkel, amelyekben visszatükröződik egész lelke. E szemekben néha elmúlt szenvedések és borzalmak árnya borong, amelyet az idő még nem tudott kitörülni emlékezetéből s amely még vissza-visszajár kísérteni...

Tibor korán árván maradt s gyermeksége óta itt nevelkedett Bánkuthyné házánál. Bánkuthyné éppen úgy tekintette, mintha saját fia lett volna, annál is inkább, mert neki csak leányai voltak. Tibor pótolta szívében némileg elhalt fiait.

Tanulmányait Budapesten végezte, orvos akart lenni. Éppen a legutolsó vizsgája volt hátra, s aztán doktorrá avatták volna, mikor kitört a háború.

Be kellett vonulnia s bár mint orvosnak nem kellett a lövészárokban szenvednie, egy szerencsétlen kimenetelű ütközet alkalmával, hol egy eltévedt gránát a tábori kórházat is összerombolta, ő is megsebesült és fogságba került.

Négy évig szenvedte végig a szibériai fogolytábor összes szenvedéseit. És mikor végre rettenetes küzdelmek, megpróbáltatások és nélkülözések után hazavergődött – itthon a szörnyű összeomlás fogadta.

Valami kimondhatatlan keserűséget érzett, látva, hogy így hiábavaló volt minden küzdelem, minden önfeláldozás, minden szenvedés és annyi értékes élet elmúlása...

Lassanként azonban neki is bele kellett törődni abba, amin egyelőre nem lehetett változtatni.

Letette még hátralevő vizsgáját, a harctéren s a fogságban töltött éveket beszámították neki, s most mint kész orvos készült megtelepedni s jövőjét megteremteni itt, ahol gyermekkora legboldogabb, leggondatlanabb éveit töltötte.

– Éjfél már rég elmúlt, mire a késői vacsora véget ért és Tibor jó éjt kívánva nagynénjének, bement régi, gyermekkori szobájába.

Bizonyos meghatottsággal nézett körül a jól ismert, kedves szobában, ahol alig változott valami s mégis minden a gyöngéd, szerető gondoskodás nyomait viselte magán.

Az ablak mellett a régi kis rozoga íróasztal helyét szép, nagy, új íróasztal foglalta el s néhány régi, de újonnan behúzott, öblös karosszék, széles heverődivány és kis dohányzóasztal kényelmes férfiszobává változtatták át az egykori gyermekszobát.

Kinyitotta az ablakot, ahonnan éppen a Balatonra lehetett látni s nyugalmas, jóleső érzéssel nézett ki rajta.

Tegnap este még a zajos, lármás fővárosban volt, ahol éjjel egy óráig sem szűnik meg a kocsirobogás, autók tülkölése, villamoskocsik éles csengetése, a zaj, lárma, kiabálás. Mily fenséges ez a szinte ünnepélyes csend itt! Milyen megnyugtató, idegcsillapító!

Szíve megtelt hálás, boldog érzéssel. Valamikor nem volt vallásosabb, mint a korabeli fiatalemberek szoktak lenni. De a harctéren és Szibériában töltött évek megtanították imádkozni, hinni és bízni az Istenben.

És most is önkénytelenül összekulcsolta kezét és Istenhez fohászkodott, hogy pályája kezdetén segítse meg valóra váltani jövőjének derék, férfias terveit, munkásságát és reményeit...

II.

Addig is, míg a betegek fölkeresték volna az új doktor úr lakását, Tibor éppenséggel nem unatkozott. Nagyokat sétált a környéken, tett néhány látogatást, tanult, olvasgatott s különösen nagyon szívesen foglalkozott két kis unokahúgával, Böskével és Rózsikával.

Rózsika tíz–, Böske tizenkétéves volt, de még nem képzelték magukat olyan nagy lányoknak, hogy ne a legszívesebben játszottak volna a babáikkal.

Volt vagy öt-hat babájuk, különböző nagyságúak, s ezeket ők a legnagyobb szeretettel öltöztették, nevelték, gondozták, varrtak és – főztek nekik, sőt annyira vitték önfeláldozó szeretetüket, hogy meg is ették helyettük, amit főztek nekik.

Tibor élénk érdeklődéssel tudakozódott mindig a babák egészségi állapota felől, ismerte őket mind névszerint – s ez roppantul mulattatta a gyermekeket.

Most is, alig hogy meghallották lépteit a folyosón, azonnal megjelent az ajtóban Rózsika, karjai közé szorítva legnagyobb babáját.

– Nos, hogy van a kis betegünk? – kérdezte a fiatalember egész komolyan, megcsókolta előbb a porcellánbaba, aztán a kis mamája homlokát.

– Köszönöm kérdését, doktor úr, a Böske gyermeke már jobban van, – felelte Rózsika igen komolyan. – Használt neki a cukros víz, Böske erősen megcukrozta... Már nem köhög többet. De nézze csak meg doktor úr ezt a szegény gyermeket. Ma reggel óta nem tud járni. Félek, hogy eltört a lába!...

– Oh, oh! Valóban! Gyorsan be kell kötözni. Menjünk, kérjünk anyuskától egy kis vászondarabkát!

A szalon felé indult, de Rózsika megfogta a kezét.

– Most ne, – szólt gyorsan. – Anyuska most el van foglalva. A szomorú kisasszony van nála.

Tibor csodálkozva nézett reá.

– A szomorú kisasszony? Hát ez meg kicsoda?

– Nem tudom a nevét. Az a kisasszony, aki itt lakik az emeleten és akinek a mamája mindig beteg. De gyere a szobánkba, Tibi. Majd adok neked vásznat, hogy bekötözzük a gyermekem lábát.

A gyermekszoba egyike volt a legnagyobb szobáknak a házban, világos, napos szoba, egyszerű, fehér bútorokkal. Az egyik sarokban egy bababölcső előtt Böske kuporgott s egy kis csészében kavargatott valamit.

– Nos, jobban van a gyerek? – kérdezte a doktor úr, óvatosan föllebentve a bölcső függönyét.

– Egy kissé jobban van, – felelte Böske. – De azt hiszem, néhány szelet csokoládé nagyon jót tenne szegénykének.

– Ez igazán kitűnő orvosság és azonnal fölírom neki, nagyságos asszonyom.

– Ha oly szíves lenne és mindjárt el is hozná a patikából, kedves doktor úr, – szólt a kis lány, hamiskás mosollyal. – Tudja, a cselédeim úgy el vannak foglalva. Éppen nagymosás van ma. És én nem hagyhatom el egy percre sem a beteg gyermekemet!

– Ezt nem is lehet kívánni egy olyan gondos anyától, mint kegyed, nagyságos asszonyom. Okvetlenül el fogom hozni a csokoládészeleteket s hozzáteszek néhány karamel cukorkapasztillát is. Az nagyon jó a láz ellen.

– Előre is köszönöm, kedves doktor úr!

– Itt a vászon! – kiáltott most Rózsika, aki körülbelül öt perc óta keresgélt egy fiókban.