Tartalomjegyzék

Előszó

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Szilágyi-Kiszler Adrienn

A napfény hangja

©Szilágyi-Kiszler Adrienn

Szerkesztette: K. Zsófi

Korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Tördelés: NewLine kiadó

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/SzilagyiKiszlerAdrienn/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2020.

epub ISBN: 978-615-6182-60-9

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Előszó

Sosem szerettem repülni. A bizonytalanság érzése, amely a levegőben elfogott – és néha rosszulléttel párosult –, kiölte belőlem az utazás minden formájának szeretetét. Még akkor is, ha izgatottan vártam, hogy valami újat fedezzek fel, vagy éppen hazatérjek. Ez az alkalom még az eddigieknél is utálatosabbnak bizonyult. A bizonytalanság már akkor utolért, amikor még két lábbal a szilárd talajon álltam a buszra várva, amely elvitt a repülőhöz.

Jól döntöttem?

Valóban boldog leszek így?

A búcsúzás emléke súlyosan szorította a mellkasom. Minden másképp alakult volna, ha Kanadában maradok, ezzel én is tisztában voltam. Talán nem tört volna a szívem apró szilánkokra… Ezt is csak a véletlenek különös sorozatának köszönhettem. A döntésem azonban nem a véletlen műve volt. Meg kellett tanulnom a magam módján boldogulni egy eddig számomra ismeretlen világban.

De a fájdalmas tapasztalatokban mégis volt valami jó: immár biztosan tudtam, kire számíthatok. Hogy ki az, aki félt másoktól, és megpróbál megvédeni akár önmagamtól is. Hogy vannak emberek az életemben, akik félreteszik a rosszallásukat, és segítő kezet nyújtanak a bajban. Márpedig a bajból kijutott az utóbbi időben… A szerelemben eddig nem volt szerencsém, ezt tényként kell kezelnem. A céljaim viszont tiszták:

Szeretnék gyógyulni, szeretném érezni, hogy közel vagyok valami igazihoz. Szeretném megtalálni, amit már rég akarok; azt, ahová tartozom.

Ezért a döntésem világos volt, akár a Nap perzselő és vakító fénye Kalifornia felett. Felülök az átkozott repülőre és visszamegyek.

Első fejezet

2006. május

– Már beszéltünk róla, és nagyon szeretném, ha eljönnétek! – Szinte már könyörögtem a telefonba, amit ügyesen a vállammal szorítottam a fülemhez, ugyanis mindkét kezem tele volt. – Jövő hét péntek, Oliver. Riadóztasd a társaságot, ha még nem tetted meg.

– Nem is tudom, Audrey… – válaszolt lassan Oliver, az egyik legjobb barátom. – Már rég stúdióba kellett volna vonulnunk, nyakig benne vagyunk a munkában – mentegetőzött. – Mindenki nem fog tudni Kanadába repülni a közeljövőben – fejezte be. Felsóhajtottam. Számítanom kellett volna rá, hogy nagyon elfoglaltak.

– Figyelj, most le kell tennem, mert a végén még elüt egy autó – mondtam, miközben egy zebrán sétáltam át, kezemben hatalmas szatyrokkal. – Holnap megbeszélünk mindent, te csak kérdezd meg a többieket is, légyszi.

– Legyen. Holnap hívlak, hogy mire jutottunk! – búcsúzott, majd bontotta is a vonalat. A zebrán átérve megkönnyebbülve pakoltam le szerzeményeimet egy közeli padra. A mobilomat a zsebembe csúsztattam, és pihenésképp körülnéztem az utcán. Május vége felé járt, a hőmérséklet még nem érte el a húsz fokot az Ontario megyei Claringtonban. A belvárosban így is sokan jártak-keltek az utcákon: ez a hőmérséklet itt már tökéletes időjárásnak számított. A Nap is egyre sűrűbben bukkant ki a felhők mögül, ami már önmagában okot adott az örömre a szabadba vágyóknak. Számomra azonban elég színtelen lett itt az élet, mióta Newcastle városrész legzajosabb fiataljai Los Angelesbe költöztek.

Felkaptam a szatyrokat és tovább folytattam az utamat hazafelé, közben az előbbi telefonbeszélgetés járt a fejemben. Jövő hét pénteken a családommal megünnepeljük, hogy elvégeztem a sulit és kilépek a nagybetűs ÉLET-be. Nem lesz nagy felhajtás, csak amolyan fél délutánt érintő családi és szűk baráti összejövetel.

Csak egyetlen problémám volt ezzel az egésszel kapcsolatban, mégpedig a barátaim tartózkodási helye. A szűk baráti köröm mind a hat tagja Los Angelesben él. Azóta ismerjük egymást, hogy elkezdtem a középiskolát, és az első tanítási nap után Kevin Meyer – aki a mi utcánkban lakott, és nem mellékesen akkor már végzős volt – önként hazakísért. Általa ismertem meg a másik öt srácot, akikkel szintén megkedveltük egymást. A lényeg, hogy ők már egy igen sikeres zenekar, a No Reason tagjait alkotják, így kevés idejük van a rendszeres hazatérésre Kanadába.

Mióta elköltöztek – vagyis az elmúlt három és fél évben –, összesen tíz alkalommal találkoztunk. Ezt azért tudom, mert két kezemen meg tudtam számolni, szóval nagyon-nagyon kevés. Egyszer fordult csak elő, hogy én utaztam el hozzájuk Los Angelesbe; körülbelül két hetet tölthettem velük akkor. Idén azonban még nem láttuk egymást, és kezdtem úgy érezni, hogy lassacskán feledésbe merülök, mint amolyan otthon felejtett barát. Nem tudtam hibáztatni őket ezért, hiszen túlzás nélkül elmondható, hogy ők immár a rocksztárok életét élik, a karrierjük felfelé ível, én pedig sajnos túl messzire vagyok ettől az ívtől.

Beértem az utcánkba, ami az elmúlt három év megszokott képét mutatta; az út mindkét szélét fák szegélyezték, lombjuk itt-ott a beton fölé hajolt. Pár gyerek épp bicajozni indult, és a legtöbb szomszéd a kertben töltötte a délutánt, kihasználva a napsütéses időt, ami Kanadában nem tart túl soká. Otthon aztán az első utam a konyhába vezetett, ott lepakoltam az asztalra mindent, amit vásároltam. Szokás szerint bekiabáltam a nappaliba, hogy „megjöttem”, de nem jött válsz.

Az emeletre érve bekopogtam a húgom szobájába. Biztos voltam benne, hogy ő legalább itthon van, már csak az ajtaja mögül kiszűrődő zajból ítélve is.

– Mandy?

– Gyere! – szólt ki, túlüvöltve a borzalmas, zenének nevezett ricsajt, amit hallgatott. Ideje lenne már jobb útra térítenem zeneileg, futott át az agyamon.

– Ugye ezt most lehalkítod? – kérdeztem esdeklőn a hallójárataim védelme érdekében, amint beléptem a szobájába. Az ágyán ült, ölében az új laptopja, hosszú, gesztenyeszínű haját kontyba fogta, és a feje tetejére halmozta. Lehalkította. – Köszi.

– Na, beszéltél Jasonnel? – érdeklődött, de a tekintetét nem szakította el a képernyőről. Jason Wright a No Reason énekese és ritmusgitárosa volt. Mielőtt elköltöztek, őt tartottam a legjobb barátomnak. Nem mellékesen, amióta ismertem, odavoltam érte, Mandy pedig hajlamos volt azért piszkálni, hogy kezdeményezzek nála.

– Nem, Olivert hívtam – válaszoltam tömören. Kihasználva, hogy nem nagyon figyelt, gyorsan témát váltottam: – Figyelj, mindent leraktam a konyhaasztalra a bevásárlásból. Elkezdenéd kipakolni, légyszi?

– Aha – válaszolt szórakozottan.

– Kösz. Mindjárt megyek én is – szóltam, és otthagytam. A szobámban a farmert melegítőre cseréltem, a hajamat viszont kibontottam, és hagytam úgy, ahogy volt. Az én hajszínem valamivel világosabb barna, mint a húgomé, és rövidebbre is vágattam mindig, mint ő. A fülem vonalától alul teljesen szőkére festettem a múlt hónapban. Régebben többször váltogattam a hajszínem, de ez a mostani valahogy nagyon a szívemhez nőtt. Elégedett húztam végig rajta a hajkefét, majd fésülködés után követtem a húgomat a konyhába.

Kipakolás közben elmeséltem Mandynek, hogy semmire sem jutottam Oliverrel.

– Meg kellett volna ragadnod az alkalmat, hogy beszélhess Jasonnel – csóválta a fejét, amitől egy tincs kiszabadult a kontyából. Tessék! Ismét a régi lemez.

– Mire mentem volna vele? – tártam szét a karom. – Mégis, hogy a francba csábítanám el több ezer kilométer távolságból?

– Nem ezt mondtam – védekezett Mandy. – Csak nem értem, miért nem beszélsz vele.

– De gondoltál rá! Különben is, mint tudjuk, barátnője van – hűtöttem le savanyú képpel. Mandy együttérzően viszonozta a fintorom. – És ha akarnék, sem tudnék versenyre kelni vele, hiszen ő Erin Jones. Annyira bosszantó! – fakadtam ki.

Erin Jones szintén kanadai híresség volt, azonban ő már tizenhat éves kora óta Los Angelesben élt. Az én szívemnek is kedves dalokat írt, a hangja pedig egyszerűen csodálatos volt. A dalai népszerűsége még a No Reason hírnevét is túlszárnyalta. Tehetséges, gyönyörű, ráadásul Jason barátnője, és még húszéves sem múlt el. Az irigység, bármennyire is küzdöttem ellene, méregként járta át a bensőmet. Már most többre vitte, mint amennyire én valaha is vinni fogom. Az egykilós kristálycukrot olyan hanyagul dobtam a polcra, hogy kiszakadt az oldala.

– Francba – motyogtam.

– Na igen, Erin – csóválta a fejét Mandy egykedvűen, miközben felém nyújtott egy papírzacskót. – Rossz ezt kimondani, de ők együtt elég jól mutatnak – jegyezte meg. Egyetértésem jeléül hangosan sóhajtottam.

– Utálom, hogy féltékeny vagyok rá! – fakadtam ki, miközben becsomagoltam a szakadt kristálycukrot. – Mert hát… csak jót tudok mondani róla. Amióta felfedezték, ő az egyik kedvenc énekesnőm, és jó fejnek is tűnik. Ebben is igazad van: mintha Jasonnek teremtették volna – tettem hozzá.

– Biztos van valami rossz tulajdonsága is – vonogatta a vállát Mandy, miközben összesöpörte, amit én kiszórtam.

– Ja, az, hogy tökéletes – morogtam.

– Ezt te sem gondolod komolyan – vágta rá, épp mikor kivágódott a hátsó ajtó, ami történetesen a konyhából nyílt, és beszáguldott rajta édesanyánk.

– Mit nem gondolsz komolyan? – kérdezte köszönés helyett, miközben mindent, ami a kezében volt, az asztalra rakott.

– Semmit, anyu – válaszoltam gyorsan, majd a szatyrokra bökve próbáltam elterelni a témát. – A bevásárlást már elintéztem, most pakoltunk ki mindent Mandyvel.

– Mondta apád, hogy mész – vágta rá. – Ezeket a kertbe vettem – tette hozzá szemét lesütve, miközben a pulcsija ujjával babrált.

– A kertbe? – kérdezett vissza értetlenül Mandy. – A mi kertünkbe? – Enyhe célzás volt, ami rámutatott a tényre, hogy a mi kertünkben már így is több növény van, mint az egész utcában összesen.

– Anyu, a kertünkben már bőven elég növény van – szóltam hozzá én is.

– Ez a munkám velejárója! – válaszolta, és beszéd közben kihúzta magát, amolyan „én vagyok a ti anyátok, és nem fordítva” nézéssel méregetve kettőnket.

– Oké – hagyta rá Mandy, majd kihátrált a konyhából. Azért a háta mögül még vágott nekem egy grimaszt, pár másodperc múlva pedig már hallani lehetett a lábdobogását, ahogy felment a lépcsőn. Eközben anyu már el is kezdte kipakolni a szerzeményeit. Apró magvakat rejtő papírzacskók, kis kertészeszközök kerültek elő a szatyrokból – némelyiknek még a nevét sem tudtam. Mary Margaret Parker, hivatásos és túlbuzgó kertész, mulattam magamban.

– Megbeszélted már a barátaiddal az ünnepséget? – kérdezte, fel sem nézve a kis kincseiből. Feszengve bámultam a kockás terítőt, miközben válaszoltam:

– Még nem tudtak semmi biztosat mondani.

– Biztos nagyon elfoglaltak – rántotta meg a vállát.

– Igen, tudod, most készül az új album – mosolyogtam kissé zavartan. A szüleimmel nem szoktunk gyakran beszélni a srácokról. Eleinte ugyanis – érthető okokból – nem voltak elragadtatva a gondolattól, hogy a tizennégy éves kislányuk egy csapat tizenhét-tizennyolc éves kamaszfiúval lóg. Hogy ne csak álljak ott a konyha közepén, feltettem egy teát. Anyu még mindig az új cuccait nézegette, de azért nem hagyta annyiban a dolgot:

– Nagyon odavagy azért a zenéért, amit ők csinálnak – jegyezte meg. Ez nem volt újdonság.

– Itt nem csak a zenéről van szó – ráztam meg a fejem. – Róluk is. Ők a legérdekesebb emberek, akiket ismerek – mondtam, majd teafüvet tettem a forró vízbe.

– Kincsem – szólalt meg pár másodperc elteltével –, még a vak is látja, mennyire hiányoznak neked. Ha nem tudnak eljönni az ünnepségre, miért nem látogatod meg te őket valamikor?

– Tervben volt az is, csak hát… még az is lehet, hogy megkapom az állást Torontóban – emlékeztettem. – Ha pedig nem, sürgősen munkát kell találnom.

– Persze, az most a legfontosabb – bólintott. – Biztos megértik ők is.

– Biztos – motyogtam, miközben kitöltöttem a teát magamnak, és egy csészével neki is. – Ahogy én is megértem, hogy most a munka miatt nem tudnak ennyit utazni. Csak félek attól, hogy eljön az idő, miután feladjuk már a találkozásra tett kísérleteinket.

– A barátságok jönnek-mennek, drágám, ezt a saját bőrömön tapasztaltam. Apáddal vannak barátaink, akik az életünk bizonyos szakaszában egyáltalán nem voltak jelen, de végül mindig visszataláltunk egymáshoz. Nálatok valahogy hasonló a helyzet. Lehet, hogy most van itt az idő, hogy hagyjátok, az élet közbeszóljon, és ha csak kis időre is, de elsodorjon titeket egymástól – mondta a szemembe nézve. – De az is lehet, hogy annak van itt az ideje, hogy felülj egy gépre, ami Los Angelesbe tart. Bárhogy is lesz, szerintem ti ebben a három évben mind jól álltátok a sarat, megbirkóztok tehát azzal is, ami ezután jön – kortyolt bele a forró italba. Elgondolkodtam azon, amit mondott.

– Lehet ebben valami.

– Hát persze, hogy lehet – állt fel az asztaltól. – A kérdés már csak az, hogy mit kezdesz vele – tette hozzá, és az új szerzeményeit felkapva kilépett a hátsó ajtón. Néhány percig csak ültem, sebesen száguldó gondolatokkal és kétségekkel küzdve. Tudtam, kinek a tanácsára lenne szükségem, mégsem akartam Jasont felhívni. Tartottam tőle, hogy azt mondja, maradjak csak itthon szépen, mert úgysem lenne idejük rám. Az ő szájából ezt nem tudnám elviselni, még akkor sem, ha ez volt az igazság. Felballagtam a szobámba és leültem a számítógépemhez, hogy kapcsoljak valami zenét. A tekintetem elidőzött kicsit a végzős bálomon készült fotón, amin mind a heten ott voltunk: Jason, Oliver, Heath, Chris, Kevin, Scott és én. Az iskola előtt álltunk, és egymást átkarolva vigyorogtunk a kamerába. Szilárd elhatározással nyúltam a telefonomért. Oli szinte azonnal felvette:

– Sosem voltál valami türelmes – szólalt meg köszönés helyett –, de képzelheted, hogy nem a te ügyed volt az első napirendi pontunk ma.

– Nem kell egyből a fejemet venni – vágtam rá. – Azért hívlak, mert ha ez nem jön össze, talán megbeszélhetnénk, hogy mikor menjek hozzátok látogatóba. Vagyis, előbb találjátok ki, nektek mikor lenne jó, aztán szóljatok nekem is – javítottam ki magam. – Ti vagytok az elfoglaltabbak.

– Szóval, legyen ez a B terv?

– Legyen.

– Munka téren valami hír?

– Semmi – válaszoltam, ismét a közös fotónkra meredve.

– Még csak egy hét telt el – biztatott. – Előbb-utóbb biztos szólnak.

– Megteszem, ami tőlem telik, és türelmesen várok – mosolyodtam el. – Te meg dobd be magad a srácoknál!

– Úgy lesz! – ígérte, majd bontottuk is a vonalat.

Másnap úgy döntöttem, kilátogatok a törzshelyünkre, ahol általában suli után lógtunk a srácokkal. Az utcánkból kiérve a városközponttal ellentétes irányba fordultam, tíz perc séta után pedig elértem az erdő szélét. Habozás nélkül vetettem magam a fák közé; az aljnövényzet nem volt túl sűrű, ami megkönnyítette a sétát. Lassan haladtam, csodáltam a lombok között áttörő fénycsíkokat, a zöld ezer árnyalatát. Imádtam az erdő illatát, a zajokat, amiket kis lakói csaptak, mindez valódi zene volt füleimnek. Jó negyedórás gyaloglás után aztán elértem a célomat: valamilyen ismeretlen okból kifolyólag ezen a helyen állt két – némiképp leharcolt – pad egymással szemben. Letelepedtem arra, amelyik jobb állapotban volt, és hallgattam az erdőt néhány percig. Elmerengtem rajta, vajon mi lesz velem a jövőben. Talán nemsokára Torontóba költözöm, vagy egy másik nagyobb városba. Az elmúlt évben gyakornokként dolgoztam egy kisebb lemezkiadó cégnek Torontóban. A sulit úgy húszan kezdtük, azonban csak hatan végeztük el. A kiadó pedig sajnos csak egy állást tartott fenn. Mivel a vizsgán jó eredményt értem el, reménykedtem, hogy engem választanak. Másfelől viszont tartottam is tőle, hogy a fővárosba kell költöznöm, hiszen alig ismertem ott valakit. Nehéz szívvel gondoltam rá, hogy ismét vége egy korszaknak és valami új kezdődik, de készen álltam rá.

A mobilom hangos csengése rántott vissza a jelenbe. Éles hangjával megzavarta az erdő csendjét, én meg majd’ szívrohamot kaptam. Gyorsan kikaptam a zsebemből, és a kijelzőre pillantva döbbenten tapasztaltam, hogy Jason hív. Az is megfordult a fejemben, hogy egyszerűen nem veszem fel, mert gyáva vagyok, de végül, mielőtt a készülék elhallgatott volna, mégis fogadtam a hívást:

– Tessék! – próbáltam hétköznapi és lezser lenni.

– Helló, Audrey, itt Jason – szólt bele azon az érdekes hangján, amit annyira szerettem.

– Jason! Szia! – A hangom még mindig pár oktávval magasabban csengett, mint szerettem volna.

– Oliver szólt a meghívásról, Rey. – Ezt a becenevet ő aggatta rám, mondván, hogy férfiasítani kellett, nehogy kilógjak közülük. Viccnek szánta. Akkoriban nem nevettem rajta. – Sajnos elég ramaty a helyzet itt – rántott vissza a régi emlékeimből.

– Nem jöttök – találgattam lehangoltan.

– A fele csapat azért ott lesz. – Kihallottam a szomorú mosolyt a hangjából. A fele, gondoltam keserűen, pedig a semminél így is jobb volt a helyzet.

– De te nem jössz, igaz? – kérdeztem lassan.

– Nem tudok, sajnálom! – felelte szelíden. – De Oliver, Heath és Kevin üzenik, hogy készülj rájuk lelkileg – mondta. Nem bírtam nevetés nélkül.

– Az Oli – Heath párosra sehogy sem lehet felkészülni – válaszoltam. Jason röviden felnevetett, aztán komolyra váltott.

– Mikor látlak? – kérdezte. – Hiányzol! – Ettől némiképp rózsásabb hangulatba kerültem.

– Majd ha találtatok helyet nekem a naptáratokban – ugrattam. – Egyébként nyár végén gondoltam, ha nem jön közbe semmi.

– Mint például?

– Egy visszautasíthatatlan állásajánlat, esetleg – vontam vállat.

– Addigra már biztos lesz valami – mondta. – Mondjuk nem szeretném, hogy ezért megint eltolódjon a találkánk.

– Látod, azt én sem – válaszoltam, közben pedig próbáltam elűzni a lelkemben éledező reményt arra vonatkozóan, hogy Jason ugyanúgy hiányol engem, ahogy én őt.

♪

Hazafelé szinte futottam. Tudtam, hogy nem lesz teljes a csapat, de már ez is több volt, mint amire számítottam. Mandy teljesen bepörgött, amikor elmeséltem neki, hogy Jason felhívott, de sikerült úgy alakítanom a beszélgetésünket, hogy az ne torkolljon ismét a „Jason és te” című vitánkba. Elújságoltam a barátaim érkezésének jó hírét anyunak, aki épp valami növényes könyvet olvasgatott, és még aput is sikerült bevonnom a dologba – mert ő is pont akkor ért haza, mikor én. Mindenki nagyon örült, én pedig elgondolkodtam azon, hogy vajon mindig csak akkor látnak boldognak, amikor úgy adódik, hogy a barátaimmal tölthetek egy kis időt? Igaz, nélkülük nem voltam kifejezetten boldog, de összességében szerettem itthon lakni.

Bár a választ már megkaptam, este mégis fel kellett hívnom Olivert, hiszen a részleteket ő intézte. Második csörgésre fel is vette.

– Idegosztály, tessék! – szólt szinte kiáltva.

– Idegosztály? – ismételtem. – Talán ott vannak a többiek is? – vigyorogtam.

– Hogy találtad ki?

– Van egy különleges hatodik érzékem – válaszoltam sejtelmesen.

– Na, és mi a helyzet otthon?

– A családom nagyon örült, hogy mégis eljöttök páran – újságoltam. – Aznap repültök, vagy már előtte?

– Csak aznap reggel. Már lefoglaltam a jegyeket.

– Nagyon helyes – feleltem izgatottan.

– Öt nappal később jövünk majd vissza – mondta, aztán vett egy nagy levegőt. – A visszaútra viszont négy jegyet foglaltam.

– Mármint hogy nekem is? – kérdeztem szemöldök-ráncolva.

– Bizony ám!

– De hát nem úgy volt, hogy nyakig ültök a munkában? – érdeklődtem. Eszem ágában sem volt lebeszélni őket arról, hogy megvendégeljenek, viszont nem akartam koloncnak sem érezni magam az ottlétem alatt.

– Na igen, ezzel az a helyzet, hogy a srácokkal megbeszéltük a dolgot és arra jutottunk, hogy mi lenne, ha nem csak látogatóba jönnél?

Ha valaki látta volna az arckifejezésem abban a pillanatban, biztos azt hitte volna, sokkot kaptam. Hát, nem is tévedett volna olyan nagyot.

– Mi? Mármint hogy költözzek Los Angelesbe?

– Miért, talán volt valami más terved?

– Persze – válaszoltam a meglepettségtől akadozó nyelvvel –, Oshawa, esetleg az állás, amit a suli ad Torontóban…

– Úgy értettem, valami jobb terved! – nevetett fel. – Nyugi, kislány, van pár napod eldönteni, mit szeretnél.

– Pár napom? – Most rajtam volt a nevetés sora. – Hol fogok lakni, mit fogok dolgozni?

– Nálam van egy üres szoba – vágta rá. – A munkakeresésben pedig tudunk segíteni. Nem hagynánk, hogy Los Angeles elnyeljen.

– Azt azért mertem remélni – mondtam félhangosan. – De te is tudod, hogy erre nem mondhatok egyből igent.

– Tudom.

– Pedig nagyon szeretnék.

– Tudom.

– Majd hívlak – ígértem.

– Tudom.

– Rendben, Mr. Mindent tudó – vágtam rá. – Akkor várjátok a hívásom!

Miután letettük, csak bámultam magam elé. Erre aztán nem számítottam. Pedig megfordult már a fejemben az ötlet, nem is egyszer. Mégis túl távolinak, túl elérhetetlennek tűnt.

– Jól vagy, kincsem? – érdeklődött anyu vacsoránál. – Mikor jönnek a barátaid?

– Öhm, péntek reggel – válaszoltam még mindig kissé révedten. – Öt napot maradnak.

– Az egész jó – mosolygott rám.

– Azt szeretnék, hogy visszafelé tartsak velük én is.

– Aha – bólintott, ahogy a sóért nyúlt. – Talán jobb is, ha még addig látogatod meg őket, míg nem kapsz sehonnan visszajelzést.

– Mármint, hogy költözzek oda – böktem ki. A szavaimat csend kísérte.

– Mit csinálnál Los Angelesben? – kérdezte apu kisvártatva.

– Hát, amit itthon is – tártam szét a karjaim. – Munkát keresnék. – Azt már nem tettem hozzá, hogy Los Angelesben több esélyem lenne zenei menedzserként dolgozni, mint itthon.

– És mit mondtál nekik? – tudakolta anyu.

– Hogy még gondolkozom rajta.

– Audrey, kérlek, ne legyél hülye! – tromfolt le a húgom. – Ott a helyed mellettük!

– Azért ez nem olyan egyszerű. Ha megkapnám az állást a kiadónál…

– Mégis mi olyan bonyolult rajta? Ha elköltözöl Torontóba, távolabb leszel tőlünk, és hangyányit sem leszel közelebb hozzájuk!

– Ez mondjuk igaz, kislányom – szólalt meg végül apu. – Bár, Kalifornia… – csóválta meg a fejét. – Ezt jól át kell gondolnod.

– George, hagyd, hogy maga döntsön! – vágta rá anyu, majd megrovó pillantást vetett a húgomra. – Ez rád is vonatkozik, Amanda! Nem kell semmit elsietni, drágám – mondta nekem címezve.

– Felőlem – vont vállat az említett.

– Azért még alszom rá egyet – zártam le a témát végül.

Pedig ha úgy igazán a lelkem mélyére néztem, tudtam, hogy nincs min gondolkodnom. Aznap este nem aludtam túl sokat, de legalább döntöttem. Fogalmam sem volt, hogy ki vagyok és mit akarok az élettől, de a lelkemben valami megmagyarázhatatlan érzés bontogatta szárnyait, mégpedig az, hogy kövessem a szívem. A szívem pedig úgy tűnt, Los Angeles felé húz.

Második fejezet

2006. június

A hét folyamán végül értesítettek róla, hogy az állást Jemma Roberts kapta. Jemma és én nem igazán kedveltük egymást, a hír hallatán mégsem töltött el rossz érzés. Persze legfőképpen azért, mert ő – bár az állást megkapta – Torontóban marad, engem pedig milliónyi lehetőség vár Los Angelesben.

Érkezésük napján ragaszkodtam hozzá, hogy egyedül menjek ki a srácok elé a Markham reptérre, ami alig egyórás út volt kocsival. Végül viszonylag rövid győzködés után sikerült rávennem a kis családomat, hogy inkább otthon maradjanak és készítsék elő a terepet a vendégeknek. Mivel velem együtt már négyen voltunk, és még a cuccaiknak is kellett a hely. Az egyórás autóút felüdülés volt számomra – bár nem a vezetés öröme kötött le igazán, hanem a mellettem elsuhanó táj, ami valami csodálatos volt. Máris úgy gondoltam Kanadára, mint a helyre, ahol „azelőtt” éltem, pedig még el sem hagytam az országot. A reptérre érve aztán ráérősen helyet foglaltam a műanyag székek egyikén; a kijelző szerint még tizenkét perc volt a Los Angeles-i gép landolásáig. Az ember azt gondolná, hogy ez a pár perc már semmi a több hónapos várakozás után, ebben a pillanatban mégis úgy éreztem, hogy megállt az idő.

A 12 perc leteltével – ami nekem 12 órának tűnt – bemondta a kellemes női hang, hogy a várva várt Los Angeles-i repülő az imént landolt. Felpattantam a kényelmes székemből, és toporogva vártam tovább. Újabb kínzó öt perc elteltével aztán elkezdtek kiszállingózni az emberek az „A” terminálból. Izgatottan nyújtogattam a nyakam a tömeg felé, majd egy fiatalokból álló csoportot követően – akik folyton hátrafelé tekintgettek – végül megpillantottam a vendégeimet. Mindhárman egy-egy gurulós bőrönddel jöttek, és ráérősen lépkedtek az őket bámuló emberek között, én meg már majd’ felrobbantam az izgalomtól. Oliver jött középen, fején napszemüveg, és az elmaradhatatlan vigyorával mosolyt csalt az én arcomra is. Rövid barna haja tökéletesen érdektelenül festett, mint mindig, de ő maga igenis figyelemre méltó kisugárzással rendelkezett. Egyik oldalán Heath, akiből szintén áradt a magabiztosság, másik oldalán pedig Kevin, arcán zárkózott mosollyal, olyan szerényen, hogy az ember talán nem is értené, hogy került oda a másik két fiú mellé. Nem bírtam tovább, úgy rohantam eléjük, mint egy kislány a nagy testvérei elé. Oli elengedte a bőröndöt és hagyta, hogy a nyakába ugorjak. Nevetve ölelt át, én pedig úgy éreztem, mintha félig-meddig visszakaptam volna a lelkem nyugalmát, vagy a józan eszemet, vagy mindkettőt. Mindhármukat végigölelgettem-puszilgattam, aztán a kijárat felé vettük az irányt, miközben egy halom kérdést zúdítottam rájuk.

A kocsiban ülve aztán végigzongoráztuk az utóbbi pár hónap nagyobb eseményeit, és eljutottunk az odaköltözés témájához.

– Még mindig alig hiszem el! – mondta Oliver, aki mellettem ült az anyósülésen. – Végre hosszabb turnékra is elkísérhetsz minket. – A többiek lelkesen bólogattak.

– Már alig várom! – vigyorogtam én is. Csak ezen a napon lennénk már túl, gondoltam, de nem mondtam ki.

– Hát még a többiek! – szólalt meg Heath. – Ők is alig akarták elhinni, látnod kellett volna az arcukat – nevetett.

– Végre teljes lesz a csapat – tette hozzá Kevin.

Így beszélgettük végig az utat, nevetgélve és egymást ugratva, persze az ugratás tárgya főként én és a vezetési stílusom voltunk. Az egyórás autóút ezúttal röpke pár percnek tűnt.

Otthon aztán a családom nagy felhajtással üdvözölte vendégeimet, de egyből lehervadt a mosoly az arcukról, amikor a fiúk velük is közölték, hogy mindenki a saját családjánál alszik. Hitetlenkedve nevettem a húgom és anyu fancsali arckifejezésén, pedig nálunk nem is volt elég ágy plusz három főre. Így hát egy óra nálunk tartózkodás után a srácok nekiindultak, hogy meglepjék az otthoniakat. Kevin elég gyorsan hazaért, tekintve, hogy tőlünk három házzal lejjebb volt a szülei háza. Anyu viszont ragaszkodott hozzá, hogy a „maradékot” vigyem kocsival, mert szerinte Heath és Oliver messze laknak, pedig maximum negyedóra volt gyalog az út. Anyut akkor sem lehetett lebeszélni, szóval hazavittem a két fiút, sőt még azt is megígértem, hogy a buli kezdetére visszahozom őket.

Már délelőtt elkezdtek szállingózni kis rokonságom tagjai. Mandy nem hagyta, hogy segítsek neki vagy a szüleinknek bármiben is. Folyton kiküldött a konyhából – ha be mertem oda tenni a lábam –, végül pedig az egész házból, mert neki mertem állni takarítani. Fejcsóválva vágtam neki a lepedőnyi területű kertünknek: a házfalnál ott sorakoztak anyu új kertészcuccai, továbbá friss földhalom jelezte, hol munkálkodott tegnap. Mosolyogva néztem édesanyám alkotásait az udvaron, majd leültem a kedvenc fám alatti padra. Elvoltam magamban, szerettem ezt a helyet; mikor kicsit kisütött a nap, általában idejöttem tanulni. Most is élveztem a meleg időt, és elégedetten gondoltam arra, hogy ezután egy ideig csak napos időt fogok látni.

Merengésemből anyu ébresztett fel; megérkezett a húga, Lucy. Örültem az érkezésének, mert az egyik olyan rokonom volt, akinek nem az az első kérdése: Na, és hogy megy a suli? Meg persze az elmaradhatatlan rokonköszöntést is hanyagolni szokta. De nagyot nőttél! Szóval Lucy az a fajta ember, akivel lehet beszélgetni, és nem muszáj. A húgom szerintem inkább rá ütött, mint anyánkra, hiszen Mandy pont ugyanolyan szertelen és bolondos, akár Lucy.

– Szia, drágám! – ölelt át. – Anyád azt mondja, Kalifornia felé veszed az irányt – mosolygott rám szélesen.

– Valahogy úgy – bólintottam félszegen. Tudtam, hogy jól döntöttem, mégis tartottam a változástól. Ijesztő volt a gondolat, hogy pár nap múlva itt hagyom a családomat.

– Nagyon helyes! – kacsintott rám, miközben elővett egy szál cigarettát a retiküljéből. – Az élet úgy jó, ha zajlik!

– Lu! – szólt rá anyu. – Itt bent nincs dohányzás! – Mire ő csak vágott egy grimaszt és kiperdült az udvarra.

Kis idő elteltével aztán betoppant az apai nagymamám nővére, Robin néni, aki elég rosszindulatú öreg hölgy volt, azonban a közelben lakott, és apu ragaszkodott hozzá, hogy elhívjuk. Rajtuk kívül még apu húga és az ő kis családja csatlakozott hozzánk a rokonságból. Apu húga, Brienne a férjével, Jacobbal és a fiukkal – akit szintén Jacobnak hívnak – nem messze innen egy kisvárosban, Ajaxban élt. Igazából ők is elég jó fejek voltak – a nagybátyámnak egész jó a humora –, az unokatesóm viszont mindig is hallgatag volt, amit valószínűleg az anyjától örökölt. Mikor már mind bent tolongtunk a nappaliban, elkezdtem hiányolni a srácokat. Leginkább azért, mert Robin néni elejtett egy-két megjegyzést a tanulmányimról, ami szerinte fabatkát sem ér, hiszen nem szereztem diplomát (mintha neki lenne). Két perc múlva végre befutott a felmentő sereg. A kopogásra úgy ugrottam föl, mint akit megcsíptek. Miután bemutattam a fiúkat a családomnak, ellenőriztem, hogy mindenkinek van-e alkohol a kezében, aztán megpróbáltam egy könnyed csevegést lebonyolítani Robin nénivel, de ez a vállalkozás szerintem eleve kudarcra volt ítélve. A délután jó része azért nem volt annyira katasztrofális, mint ahogy számítottam rá. Miután a rokonok elköszöntek, a fiúk még nálunk maradtak. Anyuék ismét elzavartak, amikor segíteni akartam összepakolni, ezért aztán a három „saját” vendégem és én elvonultunk a szobámba.

– Lucy nagyon kedves hölgy – szólt Oliver, miután ledobta magát az ágyamra. – Megdicsérte a „csinos pofimat” és közölte, hogy szingli – vigyorgott. Én csak a szememet forgattam.

– Engem Robin néni talált meg – mondta Kevin. – Kifejtette a véleményét a tetoválásokról. Nem volt túl kedves. Azt mondta, az „ilyenek” előbb-utóbb kiszorulnak a társadalom peremére.

Nevettünk egy sort.

– Jézusom – csóváltam a fejem. – Na és, Heath, téged melyik rokonom nyúzott a délután folyamán?

– A nagybátyád elég jó fej – vont vállat. – Szinte el sem engedett maga mellől, és mindig újratöltötte a poharamat. Szóval jobban jártam, mint Kevin – cukkolta.

– A lényeg, hogy túléltük – állapítottam meg.

A nap hátralévő részét is együtt töltöttük, a fiúk még vacsorára is maradtak. Szerencsére a szüleim egész jól kijöttek a barátaimmal, anyu még meg is jegyezte, hogy Scott Larsont is igazán magukkal hozhatták volna a srácok. Scottie volt anyu kis kedvence, és bár sosem adott rá pontos választ, hogy ez miért van így, nekem volt egy sejtésem róla. A csapaton belül köztudott volt, hogy Scott sosem volt jelen, ha minket épp elkaptak valami kihágásért. Szerintem egy rejtett hatodik érzék segítségével kiszűrte azokat az eseteket, amik végül balul sültek el, így valahogy mindig el is kerülte őket. Egy idő után már mindig óvatosak voltunk, ha Scott épp nem tisztelt meg minket a társaságával. Tehát egy olyan kívülálló szemével nézve, mint édesanyám, Scott felnőttes, józan gondolkodású fiatalnak számított, ő a társaság „jófiúja”. Biztos azért kedvelte annyira, mert azt hitte, hogy ő majd a helyes irányba terel minket. Persze mondanom sem kell, hogy Scottie körülbelül annyira volt ártatlan, mint Chris vagy Jason, bár Heath-en és Oliveren azért nem tett túl.

A csapat legszolidabb tagja inkább Kevin volt, de csak azért, mert ő inkább az a „csendes őrült” típus. Ráadásul a barátaim közül neki esett legkevésbé nehezére, hogy az érzéseiről beszéljen. Általában megosztotta velem, ha kétségei támadtak, vagy aggódott valamiért. Ez a fiúkra egyébként egyáltalán nem volt jellemző. Szerették humorral palástolni az érzéseiket.

– Kösz, hogy hazakísértél – mosolygott rám. Miután hazavittük a másik két fiút, sétáltunk egyet az utcánkban Kevinnel.

– Legalább egyszer viszonozni szerettem volna az éveken át tartó kísérgetést.

– Épp ideje volt – ugratott, majd némán végigjártatta tekintetét a félhomályba burkolózó utcán. – Audrey?

– Mondd csak, Kev!

– Tudod, Los Angelesben élni teljesen más.

– Mert az már az Egyesült Államok – komolykodtam.

– Nem olyan nyugis ott, mint itt volt – folytatta, figyelmen kívül hagyva a megjegyzésem. – A két végén égetjük a gyertyát.

– Félsz, hogy nem bírom majd a tempót?

– Nem, biztos hamar felveszed majd a fonalat. Csak szeretném, ha tudnád, hogy folyton egymás nyakán nyüzsgünk, és nem csak mi hatan. Rendesen kibővült a csapat, a magánéletnek már szinte annyi.

– Most vissza akarsz riasztani? – kérdeztem, próbálván visszafojtani a nevetést. – Mert tudod, kis híján sikerül.

– Ne nevess már! – csattant fel, de aztán ő is elvigyorodott. – Gondoltam, jobb, ha tudsz róla, ennyi.

– Kösz, Kev, rendes tőled – paskoltam meg a karját.

Az a pár utolsó otthon töltött nap ijesztő gyorsasággal telt el. A pánik és az izgatottság hullámai felváltva ostromolták a gyomromat. Az utazás napjának reggelén felébredve még mindig alig hittem el, hogy az örökké napfényes Los Angelesbe költözöm. Búcsúzkodni nem volt könnyű, legfőképp a húgomtól volt nehéz az elválás. Az utóbbi néhány évben ő állt hozzám a legközelebb, tudtam, hogy borzalmasan hiányozni fog. Anyun még az utolsó pillanatban is azt láttam, mintha vívódott volna, hogy mégis megpróbáljon-e marasztalni, vagy sem. Apu egyértelműen nem volt boldog, de tudtam, bízik a döntésemben.

– Mindig hazajöhetsz hozzánk, kislányom – mondta félhangosan, az ölelésében tartva.

– Tudom – suttogtam könnyes szemmel.

Kevin édesapja vitt ki minket a repülőtérre. Odaérve tőle is rövid búcsút vettünk. Az idő képek villanásaként múlt. Parkoló. Előtér. Becsekkolás. Várakozás. Izgatott nevetgélés. Már a gépen ültünk, mikor Kevin szomorkás mosollyal felém fordult.

– Nehéz itt hagyni mindent, igaz? – kérdezte megértően. Megmosolyogtatott a tudat, hogy hiába töltöttünk el több mint három évet egymás nélkül, a barátaim előtt semmit sem tudtam eltitkolni. Ennyit arról, hogy izgatott örömnek álcázom a fel-feltörő pánikot.

– Hát, ijesztő kicsit – vallottam be a pulóverem szegélyét piszkálva.

– Tudom – bólintott. – Mikor mi költöztünk, téged is hátra kellett hagynunk – mondta, mire összeráncoltam a homlokom a fájdalmas emlék miatt. – Ha nem is látszik a többieken, mindenkit nagyon megviselt, hogy akkor nem tudtál velünk jönni – jegyezte meg a maga csendes hangnemében. Aranyosnak találtam, hogy vigasztalni próbált.

– Most már itt vagyok – mosolyogtam, és megpaskoltam a kezét.

– Ez igaz – vigyorgott. – Újra együtt lesz a csapat!

– Csak érjünk oda – szólt hozzá Oli. Egyetértésem jeléül csak sóhajtottam egyet. A repülést ki kellett bírni valahogy, mert nekem nem volt épp a szívem csücske. Ráadásul a Markham reptérről nem indult közvetlen járat Los Angelesbe, ezért átszállással repültünk New Yorkból.

New Yorkig végigbeszélgettem az utat Kevinnel, szinte tudomást sem vettem róla, hogy eltávolodtunk a földtől. Sajnáltam, hogy nem láthattam a várost, mert a következő gépünk egy óra múlva már indult is, de megfogadtam, hogy egyszer bejárom egész New Yorkot. Az az egy óra várakozási idő épp úgy suhant el, mint a repülőút; újra és újra rácsodálkoztam az idő ugrásszerű múlására. Mikor már vagy öt órája utaztunk, és tudatosult bennem, hogy hamarosan földet érünk Los Angelesben, büszkeséggel gondoltam az elmúlt pár órára, mert olyan jól viseltem az eddigi utat, ezzel együtt pedig olyan lelkesedés ragadott magával, ami többnyire kiskoromban volt rám jellemző. Az izgalom miatt nem is nagyon aludtam, pedig hosszabb utakon nálam ez volt a bevált módszer.

Aztán egyszer csak megtörtént: végre megkezdtük az ereszkedést Los Angeles fölött. Nehéz volt uralkodni magamon, de végül nem kezdtem el pattogni az ülésben. A számomra szörnyű földet érés után azt hiszem, én voltam az első, aki kicsatolta a biztonsági övét és már talpon is volt. Olyan gyorsan kaptam le a kézipoggyászomat az ülés fölötti tárolóból, hogy Heath vigyorogva megjegyezte:

– Vigyázat, valaki nagyon siet! – Válaszul csak simán nyelvet öltöttem rá, és már indultam is az ajtó felé. Mindenki csomagját sikerült épségben beszerezni, én pedig úgy nekiindultam, hogy a két bőröndöm csak repült utánam a levegőben.

– Ne vigyem az egyiket? – kérdezte Kevin, mikor beért. Az arckifejezéséből láttam, hogy enyhén furcsának tartja a nyughatatlanságomat, így lassítottam egy kicsit.

– De, köszi – mosolyogtam rá. Pár kanyargós folyosó és számomra véget nem érőnek tűnő lépcsősor után végre kiértünk a parkolóba. Meleg volt. Nem-nem, perzselő hőség volt. – Hány fok lehet itt? – pihegtem.

– Huszonhét körül – válaszolta Oliver egy vállrándítás kíséretében, miközben mind Jasont kerestük a tekintetünkkel. Csodálkozva bámultam rá. Nekem legalább harmincötnek tűnt. Amint megérkezünk Oliverhez, ledobom a hosszú farmert, gondoltam. Pár másodperc elteltével Jason tűnt fel a parkoló túlsó végében. Én láttam meg először: laza léptekkel jött felénk, arcán hatalmas vigyorral. Szőke tincsei az ég felé meredeztek, fekete farmert és zöld-fekete csíkos pólót viselt. Ő volt a legalacsonyabb a fiúk között, engem csak pár centivel hagyott le. A szívem erősen püfölte a bordáimat izgalmamban. Meg sem vártam, míg odaért hozzánk, eldobtam a bőröndömet, és a vártnál kicsit nagyobb lelkesedéssel vetettem bele magam a karjaiba. Nevettem és sírtam egyszerre, miközben ő majd’ kiszorította belőlem a szuszt, és még akkor is ölelkeztünk, amikor a többiek odaértek hozzánk.

– Engedd már el, hát megfullad! – zsörtölődött Oli, de nem lehetett tudni, melyikünknek szólt. Elengedtük egymást, így szemrevételezhettem egy kicsit az egykori legjobb barátomat: zöld szemei elevenen csillogtak, ajkán még mindig mosoly játszott. Miután a srácokat is üdvözölte, ismét felém fordult, belém karolt, és csak ennyit kérdezett:

– Mehetünk? – Nem tehettem róla, a tekintete rabul ejtette az enyémet. Végül sikerült valahogy annyit kinyögnöm:

– Hát persze!

Mikor a városba költöztek, a srácok eleinte egy közös házat béreltek Culver Cityben. Aztán Kevin és Jason saját lakást vettek, Oliver pedig megvette az eredeti házat, amiben most továbbra is együtt lakik a többiekkel, és ami az én otthonom is lesz egy ideig. A csapat többi tagja már várt ránk. Kellemes meglepetés, hogy Oliver barátnője, Alice Blake is a rögtönzött fogadóbizottság tagja volt. Kedvelem őt, és valahol mélyen reménykedtem is benne, hogy jelen lesz. Tavaly egészen jól kijöttünk egymással, és szerettem volna jobban megismerni őt.

– Kislány! – kiáltotta Chris, ahogy meglátott, és átölelt. Karjain hatalmasnak tűnő izmok dudorodtak.

– Csak nem gyúrni jársz? – szegeztem neki a kérdést.

– Párszor egy héten – válaszolta megjátszott könnyedséggel, majd pózba vágta magát. – Talán látszik? – táncoltatta a szemöldökét, mire felnevettem.

– Nem, csak arra céloz, hogy nem vagy már olyan nagyfejű – szólt be neki Heath.

– Nem igaz! – tiltakoztam.

– Csak irigy – vont vállat Chris.

– Hé, Audrey – üdvözölt Scott is egy suta ölelés kíséretében – Jól nézel ki!

– Köszi, te is – villantottam rá egy mosolyt.

– Mintha túlöltöztél volna – jegyezte meg a farmeromra bökve.

– Igen, nekem is feltűnt.

– Ezen gyorsan segíthetünk – lépett elém Alice. – Megmutatom a szobád, már mindent előkészítettünk! Ott majd át tudsz öltözni.

– De előbb bontsunk fel egy-két üveg pezsgőt és koccintsunk arra, hogy újra együtt a csapat! – javasolta Oli. Mind helyeseltük az ötletet.

Pezsgőzés közben Jason elkalauzolt a házban, mert tavaly még felújítás alatt állt, amikor meglátogattam a srácokat. A ház hatalmas volt, de nem az a palotaszerű építmény, amit a gazdagok felépítenek maguknak, mert nem tudják mire költeni a pénzüket. Viszont számomra még így is óriásinak tűnt. Az alsó szinten két nagyobb szoba volt, a nappali és a „buliszoba”, továbbá a konyha és még egy fürdő is, ami körülbelül akkora volt, mint a szobám fele otthon. A színek merészek és energikusak voltak, a nappali falai gyönyörű napsárgák, a buliszoba kissé rikító narancs, a konyha falán pedig narancssárga és viharos sötétkék csempék váltották egymást. Az összhatás mégsem volt túl erős vagy elnagyolt, az én szememnek kellemesen hatott. A bútorok sötétek voltak, de semmi antik cucc, a berendezés olyan volt, mintha valamelyik lakberendezési magazin címlapjáról szedték volna le. Ahhoz képest, hogy otthon nem ilyen stílusban épült a ház – meg egyáltalán minden olyan más volt –, én máris otthonosan éreztem magam. Ez az érzés csak fokozódott, amikor Alice megmutatta a szobámat; olyan volt, mintha külön nekem festették volna ki és rendezték volna be. Teljességgel tükrözte az ízlésemet, pedig ez a szoba nem hasonlított az otthonira. A fal halvány levendulaszínű volt, a szőnyeg pedig kellemes bézs. A függöny lila, fehér és narancs csíkos volt, az ágyterítő úgyszintén. A szoba nem volt zsúfolt, egy franciaágy, éjjeliszekrény, egy nagyobb ruhásszekrény és egy tükrös kisasztal kapott helyet benne. A bútorok feketék, és ugyanazt a modern hatást keltették, mint az összes többi bútor Oli házában. Tökéletes volt. Percekig csak álltam az ajtóban és belém vágott a felismerés, hogy a barátaim számára mindig is nyitott könyv voltam.

– Na, segítsek kipakolni? – ajánlotta fel Alice. Láthatóan elégedett volt a bamba ábrázatom láttán.

– Ö… megoldom, köszi – mormogtam bizonytalanul.

– Oké. De kipakolhatsz kicsit később is, ha gondolod.

– Ja, ráér – mosolyogtam rá. – Menjünk vissza ünnepelni!

Így aztán csatlakoztunk a fiúkhoz a medencénél, ami a nappaliból nyíló terasz és a garázs között volt. Megjegyezném, hogy a kert is úgy festett, mintha valami magazinból vágták volna ki. A garázsnak is volt egy felső emelete, amely egy kisebb próbateremnek adott helyet, Oliver szüleinek házát idézve, hiszen a fiúk ott is a garázs felett próbáltak.

– Lányok! – kiáltott ránk csalódottan Chris. – Fürdőrucit fel! Mégis hogy gondoltátok, hogy csak így idejöttök a medencéhez…

– …és megússzátok büntetlenül? – fejezte be helyette Heath.

– Nem tudtuk, hogy kijöttetek – tártam szét a kezeim ártatlanul. Oliver addigra viszont már támadón megindult Alice felé.

– Nem érdekelnek a kifogások – utánozta Chris a hanghordozásom, és még a karjait is széttárta, ahogy én. Felpattant a napozóágyról és elindult felém. Tudtam, hogy ebből nem sok jó fog kisülni, ezért sikítva próbáltam elmenekülni előle. Hiába, két másodperc alatt beért és felkapott, Alice eközben Oliverrel birkózott a medence szélén. Úgy kapálóztam Chris vállán, mint valami szerencsétlen kismacska, de még láttam, hogy Heath Oliver és Alice mögé lopakodott, és kegyetlen mozdulattal a medencébe lökte őket. Nem telt el fél perc sem, és én is a vízben végeztem; Chris tétovázás nélkül vágott bele a medencébe.

– Te állat! – kiabáltam Chrisnek címezve, miközben az összes fiú dőlt a nevetéstől. Dühödten evickéltem ki a medencéből, de eltartott egy pár percig, mire sikerült partot érnem. – A hajam! – motyogtam magamnak. A többiek még mindig fuldokolva nevettek, de a figyelem középpontja most már Oliverre irányult, ugyanis neki feltett szándéka volt bosszút állni Heath árulása miatt. Láttam Alice arckifejezésén, hogy körülbelül ugyanannyira örült a medencés magánakciónak, mint én: bosszúsan csavarta ki vörös hajából a vizet.

– Úgy néztek ki, mint két ázott csibe! – mutogatott ránk Jason. Szerintem a világon semmi sem törölhette volna le a vigyort a képéről. Bár… lehűteni azért le lehetett. Elszánt tekintetem találkozott Alice gonosz szemvillanásával, így egyszerre indultunk meg az áldozat felé. Mikor leesett neki, hogy mit akarunk, már késő volt: együttes erővel gyakorlatilag beletoltuk a medencébe. Azonnal értékelni tudtuk a pezsdítő káröröm érzését.

A vége persze az lett, hogy mindenki mindenkit belökdösött a medencébe – Alice és én könnyű célpontok voltunk –, és ez a játék eltartott egész estig. Az egészből mit sem vettem észre, hiszen a nap kitartóan sütött; Kanadában este hét körül már-már éjszakai sötétség honol. A többieknek is csak akkor tűnt fel, hogy mennyire elmulattuk az időt, mikor elfogyott a sör meg a pezsgő, és kezdett mindenki éhes lenni. Mivel viszonylag sokan voltunk, a legegyszerűbb vacsoralehetőség a pizzarendelés volt. Másfél órával később már mind száraz ruhában ültünk a konyhaasztalnál, és guszta pizzaszeleteket ettünk. Közben ment a szokásos civódás egymás között, meg a nyári időtöltés tervezgetése, én pedig csak ültem és hallgattam őket. Volt szó a stúdiózásról, és az új albumról is, amit októberben terveznek kiadni. Próbáltam odafigyelni a részletekre, de nehezen ment. A hasam jólesően tele volt, a szemeim pedig elkezdtek lecsukódni.

– Audrey? – nézett rám Chris. Sötétbarna haja borzasan, összevissza állt.

– Hm? – kérdeztem vissza révedt tekintettel.

– Neked mik a hosszútávú terveid? – kérdezte Jason az asztal túlsó feléről. A kérdés hallatán elhúztam a számat. Régebben utáltam válaszolni rá, és még most sem volt ínyemre.

– Hosszútávú tervek… – motyogtam. – Hát, nem lakhatok itt a végtelenségig – kezdtem –, de az előrehaladáshoz munka kellene. Ha esetleg tudtok valamit… – vonogattam a vállam.

– Hát, ha gyorsan szeretnél sok pénzt keresni, beállhatnál, mondjuk… – mondta Heath tök komolyan.

– Heath! – csattantam fel.

– Most miért? – kérdezte Oliver vigyorogva. – Ez itt Los Angeles. Kereslet van a csinos lányokra.

– Majd még bóknak is veszem! – mormogtam. – Na, komolyan. Gondoltam, belevágnék valamilyen vállalkozásba, mondjuk esküvőszervezés, vagy ilyesmi. Van valamennyi félretett pénzem. Viszont a végzettségemmel is kezdhetnék valamit. Hátha ér valamit az egy év gyakornokság…

– Nem is hülyeség – vont vállat Oliver.

– Akkor ezt letudtuk? – kérdeztem ásítva. Rábólintott.

– Fáradt vagy? – kérdezte Jason, miközben a többiek már másról kezdtek el beszélni.

– Tudnék aludni.

– Készülj fel, hogy az elkövetkező három hónapban nem lesz éjfél előtt takarodó – vigyorgott rám. – Kijössz egy kicsit? – kérdezte aztán. Hogy mondhattam volna erre nemet? Így hát felálltunk az asztaltól és kimentünk a teraszra. Jason rágyújtott, engem pedig egyből lekötött az éjszakai égbolt látványa. Csodálatos volt. Olyan más, mint otthon… világosabb. A város fényei elnyomták a sötétséget, nem engedve, hogy az szétterjedjen vagy teljesen beférkőzzön a kertekbe és az utcák közé. Pár percig ámulva néztem a kilátást, majd Jason felé fordultam. Mosolyogva nézett rám. A két szemöldöke között apró ráncok ültek, de ez is mintegy hozzátartozott a természetes arcberendezéséhez. Az orra kicsit széles, mégsem ez volt a legfeltűnőbb az arcán. A szemei és a szája… tökéletesek voltak. Mivel a szája is kicsit szélesebb volt, mint az átlagnak, szépen kiegészült az orrával, tökéletes íve pedig el is feledtette ezt a kis szépséghibát. A szemei elevenek voltak, az ismeretségünk évei alatt főként derűs fény csillogott bennük. Más talán inkább azt mondta volna az arcára, hogy aranyos, vagy kicsit kölyökképű, de nekem… nekem mindig is ő tetszett, még akkor is, ha Oliver, Heath és Chris számítottak a csapatban a helyes srácoknak. Kicsit zavarban voltam, amiért engem nézett. Régóta tetszett nekem, de sosem vettem a bátorságot, hogy ezt tudtára adjam. És a tény, hogy neki Erin Jones a barátnője, még kínosabbá tette ezt a helyzetet.

– Mit nézel? – kérdeztem.

– Tudtam, hogy odaleszel ezért – intett az ég felé.

– Lenyűgöz a természet. Még akkor is, ha most a város fényei belepiszkálnak kicsit.

– Ugye szép? – kérdezte. – De Kanadához képest…

– …semmi – fejeztem be helyette. – Szerintem is így van.

– Mégis csak onnan jöttünk – vonta meg a vállát. Szőke haját megcirógatta a nyári szellő. A medencézés után nem zselézte fel újra, és így tényleg kicsit kisfiús ábrázata volt. – Honnan van az a nyaklánc? – kérdezte, és a nyakamban lógó kerek medálra bökött.

– Nem láttad még rajtam? – kérdeztem, és önkéntelenül a medálért nyúltam. A fejét rázta. – Igaz, azután vettem, miután elköltöztetek.

– Valami zenekar szimbóluma, nem? – kérdezte és közelebb lépett, én pedig elengedtem a medált, hogy megnézhesse. A közelségétől kétszer gyorsabban vert a szívem. Míg ő a nyaklánccal volt elfoglalva, én mohón tanulmányoztam az arcát.

– The Ultimat – válaszoltam. – Egy koncertjükön vettem Torontóban.

– Nem is tudtam, hogy szereted azt a bandát – ráncolta a homlokát. – Zeneileg teljesen más, mint mi – állapította meg, aztán elengedte a medált. Felnevettem.

– Nem rajonghatok kizárólag egy zenekarért, még ha ti is vagytok azok.

– Na jó, de pont ők… – csóválta a fejét.

– Most miért? – kérdeztem sértődötten.

– Hát, mert ott van a Grey Town is, arra még azt mondom, oké… – mondta komolyságot erőltetve az arcára, de látszott rajta, hogy már csak piszkálni akar.

– Hé! – méltatlankodtam. Kinevetett, én pedig nem álltam meg, hogy ne osztozzam a vidámságában.

– Hiányoztál – vallotta be, és magához ölelt. Szokott ilyet csinálni, nem ért felkészületlenül, de annál jobban esett a gesztus. Kihasználtam a helyzetet, és mohón beszívtam az illatát. Ismerős volt és biztonságot nyújtó… nem is tudom, talán fenyő és egy csepp fahéj, esetleg citrom. Megveregettem a hátát, hogy mégse legyen olyan meghitt ez az ölelkezés.

– Te is hiányoztál nekem – suttogtam.

Harmadik fejezet

2006. június – július

Talán nem is olyan meglepő, de máris eltelt egy hónap, mióta ideköltöztem. Néha küszködtem a honvággyal, ilyenkor elég volt csak egy telefonbeszélgetés a húgommal, és miután ő biztosított róla, hogy otthon minden rendben, elszállt minden kétségem. Immár teljesen berendezkedtem: a szobámban már majdnem olyan kupi volt, mint otthon. De a szobám ahhoz képest semmi volt, mint ami az egész házban uralkodott. Káosz – ezzel az egy szóval tökéletesen tudnám jellemezni –, amit minden egyes buli után – vagyis szinte minden másnap – el kellett takarítani. Mondanom sem kell, hogy miután kipihentük az utazás fáradalmait, mindenkiben felszabadult valami ismeretlen eredetű energia, ami megakadályozta, hogy hajnali három előtt álomra hajtsuk a fejünket. Oliver szerint ezt az energiát alkoholnak, Jason szerint pedig egyszerűen csak nyárnak hívják.

A tegnapi, egész napos ünneplés viszont messze lesöpörte az eddigi bulikat, ugyanis dupla születésnapot ünnepeltünk. Oliver és Heath egy napon születtek, a társaság erre vezette mindig vissza, hogy hasonló a mentalitásuk, vagy azt, hogy mindkettőjükbe ugyanannyi hülyeség szorult. A lényeg; tegnap volt „ereszd el a hajamat”, reggel pedig senki sem ébredt a saját ágyában. Igazából senki sem aludt ágyban. Ébredés után végigjártam az alsó emeletet és szétszóródva találtam majdnem mindenkit. A fiúk meghívtak egy másik csapatot is, a Dirty együttest. Röviden annyit róluk, hogy hárman zenéltek, de van még két emberük, akik segítenek nekik a stúdióban, úgy értem, hogy állandóan, mint Heath, Scott és Paul Williams a No Reason-nek. A Dirty tagjai is elég jó fejek voltak, tavaly már találkoztam velük. A zenei stílusuk hasonló volt, mint a No Reason-é.

Visszatérve a bulira, remekül sikerült, bár a végére egy kicsit tényleg eldurvult a helyzet. Úgy egy óra körül vesztettem el a fonalat, miután tizenhárman elfogyasztottunk hat üveg pezsgőt és hét üveg whiskyt. A hangulat tizenegy óra körül a tetőfokára hágott, amikor elkezdtünk a medencébe ugrálni, valamivel később pedig Oliver, Heath, és a Dirty-s srácok, azaz Aiden, Tom és James a kerti bútorokat dobálták bele a medencébe. Közben Paul és Kevin egymást kergették a korábban megtalált sokkolóval. Chris, Jason és Arthur, a No Reason színpadi világosítója valamilyen hangcuccokról beszélgettek, mi pedig Scott-tal a terasz lépcsőjén ülve néztünk ki a fejünkből, és megpróbáltunk értelmes mondatokban beszélni egymáshoz. Alice-t sehol sem láttam. Később aztán mindenki bekeveredett a nagy buliszobába, ugráltunk és énekeltünk, minden, ami a csövön kifért.

Arra keltem fel, hogy melegem van. Felültem, és elakadt a lélegzetem. A buliszobában feküdtem az egyik kanapén, és két másodperccel ezelőtt még Jason ölelt át. Egymást átkarolva aludtunk. Te jó ég. Még ültömben kidörzsöltem az álmosságot a szememből. Nem történt semmi. Csak együtt aludtunk részegen, máskor is volt már ilyen. Még azelőtt, hogy Erinnel járt volna. Elhúztam a számat. Felmentem a szobámba, összeszedtem pár ruhát és bementem a fürdőbe. Miközben zuhanyoztam, azon gondolkoztam, hogy egy ideig talán egyikünknek sem kéne alkoholt innia, de a gondolat, ahogy megszületett, suhant is tovább. Csak próbálnám őket lebeszélni a bulizásról…

A konyha felé menet jobban körülnéztem. Már az előbb is láttam, hogy rajtunk kívül még négyen voltak a buliszobában kiterülve egy-egy kanapén, esetleg fotelben, vagy ott, ahol süppedős szőnyeg volt a parkettán. A fürdő ajtaja nyitva volt, belestem rajta. Tom a kádban aludt, és csurom vizes volt, annak ellenére, hogy a kádban nem is volt víz. Nem ébresztek fel senkit, döntöttem el magamban. Nyolc óra volt, és úgy vettem észre, hogy csak én vagyok ilyen „buli utáni koránkelő”. A nappaliban Kevin és Oliver aludtak a két kanapén, Heath a bárpulton, Aiden pedig az asztal alatt. Jó kis buli volt, vigyorogtam magamban. Amikor felébredtem, én is így nézhettem ki. A srácoknak is csak egy zuhany kell, meg egy kis kávé, és rendben lesznek, ahogy mindig. Tehát főztem kávét. Leültem az asztalhoz és azon gondolkoztam, hogy kit nem láttam még ma reggel. Csak Chris és Alice hiányoztak, mert a buliszobában Paul a szőnyegen feküdt, Scott a hozzánk legközelebbi kanapén, Art egy másikon, James pedig egy fotelben. Majd jönnek, ha kell nekik kávé. Az illatára már fel is ébredt itt a négy fiú.

– Kávé! – örvendezett Aiden, miközben kimászott az asztal alól. Heath is felemelte a fejét a bárpultról, és elkezdte letörölgetni a nyálát az arcáról. Tíz perc sem telt bele, már mindenki a konyhában volt; Alice is, aki elmondta, hogy Oliver szobája felé menet egy másik szobába ment be, de nem jutott el az ágyig, és így a szőnyegen aludt. Utolsónak Chris lépett be a konyhába.

– Te hol aludtál? – kérdeztem tőle, mikor leült mellém. Úgy tűnt, már ő is összeszedte magát.

– A saját ágyamban – válaszolta büszkén. – De azért az asztal alatt sem lehetett rossz – nézett Aiden felé. Az említett beintett neki egy nem túl kedveset. – Vagy Jason mellett a kanapén – folytatta gonosz vigyorral. Akik hallották, kérdőn néztek felém.

– Nem is volt rossz – feleltem vállvonogatva, rövidre zárva ezzel a témát. Te szemét!, néztem Chrisre összehúzott szemekkel, majd próbáltam megrugdosni az asztal alatt, de nem találtam el. – Bocs, de most el kell intéznem egy életbevágó telefont – azzal kivonultam az erkélyre. Anyu szinte egyből fogadta a hívásom.

– Mondjad, kislányom!

– Szia, anyu, dolgozol?

– Mégis mit gondolsz? Fél tizenkettő van! – hívta fel rá a figyelmem.

– Ja, igen. – Egy hónap elteltével is furcsa volt, hogy most a családom él másik időzónában, nem a barátaim.

– Hogy-hogy nem este hívtál? – kérdezte csalódottan. – Meg akartam mutatni az új fűnyírót videóhíváson!

– Talán túlélem valahogy, ha csak holnap láthatom – csúszott ki a számon.

– Audrey Rose! – szólt rám méltatlankodva.

– Bocsi – hunytam le a szemeim. A fejem fájdalmasan lüktetni kezdett. – Azért most hívtalak, mert kellene annak a levesnek a receptje, tudod a…

– Másnaposságra? – vágott közbe.

– Én inkább azt mondtam volna, hogy az italozás után jóleső leves.

– Tartanod kellene a mértéket – dorgált.

– Igen, kellene – visszhangoztam. – De mégis, megkaphatnám a receptet vész esetére?

– Persze, hogy meg.

A levessel elsöprő sikert arattam az éhes és másnapos barátaim körében. Utólag jöttem csak rá, hogy van egy rakás recept, amit nem tudok fejből, és le kellett volna írnom őket, mielőtt eljöttem otthonról. Így szinte naponta hívogattam a szüleimet, mikor eszembe jutott, mit szeretnék főzni, és hiányzott hozzá a recept. Igaz, nem főztünk mindig, általában rendeltünk, vagy beültünk valahová kajálni.

Amióta itt laktam, folyton azon voltunk, hogy kialakítsunk valami napirendszerűséget, de azt hiszem, a rendszeresség vagy az állandóság egyáltalán nem jellemzi a zenészek életét – vagy inkább a Los Angeles-i lakosok életét, ezt még nem sikerült pontosan kiderítenem. A város amúgy nagyon tetszett, bár eleinte megriadtam tőle, hiszen hatalmas volt és végeláthatatlan. Nagy hátránya, hogy például a látványosságok megtekintéséhez nagy távolságokat kellett megtenni, azaz rengeteget kellett gyalogolni, vagy sokat ülni a dugóban. Az utcák mindig tele voltak emberekkel és járművekkel – L.A. valóban folyton nyüzsög, és sosem alszik. Természetesen volt olyan része a városnak, amit eddig nem láttam, és úgy gyanítom, nem is fogom. A srácok hallgattak róla, de bőven akadt veszélyes környék is az új lakhelyemen. Itt tartózkodásom első két hete azzal telt, hogy Alice a turistalátványosságokat mutatta meg a városban, míg a fiúk a stúdióban dolgoztak. Remekül éreztem magam a társaságában, mert rendkívül jó idegenvezetőnek bizonyult. Ő a híres zongoraművész, Steve Blake lánya volt, a tehetség pedig nála is kiütközött; elmesélte, hogy egyre több rendezvényre hívták meg az utóbbi időben, néhány hónapja például egy híres sztárpár esküvőjén zongorázhatott. Míg napközben szinte mindig kettesben voltunk, esténként az egész csapattal vettük be a várost. Az ötlet, hogy bejárjuk a környék legjobb bárjait, klubjait, illetve kocsmáit, szintén Alice-től származott. Azt mondta, hogy ez is hozzátartozik a város megismeréséhez, és különben is, olyan emberekkel találkozhatunk, akiknek biztos én is örülnék.

Ha éppen nem volt kedvünk kimozdulni, Oliver medencéje körül töltöttük az időt, bár a június hozott néhány hűvös, felhős napot. Alice a nyár végére tervezte, hogy ideköltözik: már unta az állandó ingázást Los Angeles és Bakersfield között. Azt is elárulta, hogy a fél ruhásszekrénye már amúgy is itt van. A kettesben megtett kis kirándulásaink során néha lekapott minket egy-egy fotós, de jóval kevesebb érdeklődést keltettünk bennük, mint mikor az egész csapattal jártuk a várost. Engem még eléggé zavart, hogy idegenek járnak a nyomunkban, a többiekről viszont már lepergett az ilyesmi. Alice-t is csak azután szemelték ki jobban maguknak, miután elkezdett Oliverrel járni – bár az apja miatt már eleve reflektorfényben élt egy ideje. Eleinte még sokat cikkeztek kettejükről a pletykalapok, mostanában azonban Jason és Erin szerelmi élete háttérbe szorított mindent és mindenkit, már ami a No Reason körüli felhajtást illeti.

Barátnőmnek igaza volt: rengeteg új embert ismertem meg az éjszakai kiruccanások alkalmával, illetve amikor felmentünk meglátogatni a fiúkat a stúdióban, ami az egyik belsőbb városrészben volt. Elkerülhetetlenné vált az Erinnel való találkozás is; és így visszatekintve elkerülhetetlen volt az is, hogy megszeressem a híres énekesnőt. Erin tényleg elbűvölő csaj, és a zenéjét én már akkor szerettem, mikor a fiúk még ki sem tették a lábukat Kanadából. Erin velünk járta esténként a bárokat, eleven volt és nyughatatlan. És persze gyönyörű. Nem tett jót az önbecsülésemnek, amikor megjelent közöttünk hosszú, szögegyenes szőke hajával, sudár termetével és világoskék szemeivel. Az öltözködése nagyon összehangolt és ízléses, de nem igazán az én stílusom, vagyis mondhatnám úgy is, hogy sosem lesz ennyi pénzem ruhára. A helyzet az, hogy bár Alice mellett sem éreztem mindig toppon magam, Erin egészen lerombolta az önbecsülésemet. A fiúk láthatóan semmit sem vettek észre ebből az egészből, biztos azért, mert ez olyan „csajos” dolog volt…

Persze semmi okom nem volt nyavalygásra, hiszen remekül mulattam minden este, akár kocsmában voltunk, akár a város egyik legmenőbb bárjában. Olyan emberekkel találkoztam, akikkel mindig is szerettem volna; színészekkel, zenészekkel, humoristákkal. Rövid időn belül rengeteg új arcot ismertem meg, és még több volt az olyan ember, akiről már tudtam, vagyis inkább hallottam egyet, s mást. Hírességekből tehát nem volt hiány, naná, hiszen ez Los Angeles, szingli pasikból viszont annál inkább. A gyomrom mindig összeszorult kicsit, amikor a „kiszemeltem” bemutatta az aktuális barátnőjét, vagy ami még rosszabb, a feleségét… Nem volt mit tenni, a helyesebbnél helyesebb srácok oldalán mindig ott voltak a csinosabbnál csinosabb partnereik. Pár hét után már csak megszokásból mértem fel a terepet, de szemeim csak boldog párokra vagy szingli lányokra tévedtek, ami korántsem volt szívderítő. Hát hol maradnak az egyedülálló srácok? Akadt néha egy-egy lelkes srác, de róluk hamar kiderült, hogy nem igazán vagyunk egy hullámhosszon. Viszont nem keseredtem el, mert tudtam: egyszer nekem is lehet szerencsém, addig pedig „beérem” a barátaimmal. Azt hiszem, igazam is volt.