A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Dani Atkins: The Wedding Dress, 2021

Fordította YUSUF ALASKARI

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A legfényesebb csillag az égen, 2021

Amíg én a csillagokkal álmodtam, 2021

Amikor kiolvad a szív, 2022

The Wedding Dress © Dani Atkins 2021

Hungarian translation © Yusuf Alaskari, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fegyveresi Anikó

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-23-8

Gyönyörű barátnőmnek, Hazelnek,
aki halványrózsaszín menyasszonyi ruhát választott

ELSŐ RÉSZ

Suzanne

1

A szőnyeg vastag volt. És drága. Olyan anyagból készült, amire ha rálépett az ember, nyomot hagyott rajta. Világosszürke volt, mint egy galamb szárnya vagy egy osztriga irizáló gyöngye. Nem tűnt jó választásnak egy boltba. Ahogy a falak mentén húzódó ruhák rengetegére néztem, csak fehéret, elefántcsontszínt, pezsgő- és krémszínt láttam. Kicsit olyan volt, mintha a mennyországban lettem volna. Körülöttem minden a fehér valamely árnyalatában vagy a legvilágosabb pasztellszínekben pompázott. Minden makulátlan volt. Itt nem volt helye kosznak, sárnak és utcai szennynek. A biztonság kedvéért a megszokottnál több időt töltöttem a kókusz lábtörlőn.

A bolt sötét hátuljából egy nő lépett elő. Magas volt és vékony, mint egy horgolótű, és tetőtől talpig feketét viselt. Még a haja is olyan fekete volt, amilyen fehérbőrű nőnek sosem lehetne. Hátra volt húzva egy fájdalmasan szorosnak tűnő kontyba, ami olyan feszes volt, mintha odaragasztották volna, és még hajtűkre sem volt szüksége.

– Suzanne! – mondta, és kinyújtotta a kezét, ahogy közeledett hozzám. – Üdv újra.

Sokkal könnyebben mosolyogtam most, mint amikor először jártam a Fleurs-ben, hat hónappal korábban. Akkor persze a vállamon volt életem legfontosabb vásárlási döntésének terhe, amivel egyedül kellett megbirkóznom. Csakhogy valójában nem voltam egyedül. Sőt! Kimondhatjuk, hogy nem is én választottam, mert Gwendoline Flowers, a Fleurs Esküvőiruha-szalon hajthatatlan tulajdonosa már akkor eldöntötte, hogy melyik ruhát kellene megvennem, amikor beléptem a boltjába.

– Hoztál magaddal valakit? – kérdezte, elnézve a vállam felett.

– Az anyám és a legjobb barátnőm, Karen, nemsokára csatlakoznak – mondtam, és az órámra pillantottam. – Szerintem egy kicsit korán érkeztem – mentegetőztem, annak tudatában, hogy tizenöt perccel a megbeszélt időpontom előtt már ott voltam. Ez nem volt újdonság. A késésfóbiám olyasvalaminek bizonyult, mint amin sosem fogok tudni felülkerekedni.

– Sokkal jobb korábban érkezni, mint késni – mondta Gwendoline, én pedig borzongva a vakmerő leendő menyasszonyra gondoltam, aki késni merészelt az időpontjáról. – Kivéve az esküvői ceremónián – tette hozzá –, na, ott nem érdemes korán érkezni. És sose érj oda a vőlegény előtt – mondta egy boszorkányhoz illő kacaj kíséretében. Én már csak tudtam, milyen is az, hisz a boszorkányok és a sárkányok a gyermekkorom szerves részei voltak.

– Ülj csak le, amíg megérkezik a kíséreted – ajánlotta Gwendoline, és a bársonybevonatos szék felé intett, amin hat hónappal korábban is ültem.

Akárcsak akkor, Gwendoline most is az antik íróasztala mögé ült, és eszembe jutott, hogy az első találkozásunk olyan volt, mint egy állásinterjú. Már tudtam, hogy nem számíthatok semmiféle harapnivalóra vagy italra. Voltak olyan boltok, ahol egy pohár pezsgővel köszöntötték a potenciális vevőket, de a Fleurs-be tilos volt ételt, italt, kisgyereket vagy állatot behozni.

– Szóval már csak három hét van a nagy napig – mondta Gwendoline, szinte az összes fogát kivillantó széles mosolyával.

Éreztem, amint a hasam görcsbe rándul, ahogy egyre gyakrabban. Közeledett az esküvőm napja, és emiatt egyre több álmatlan éjszakám volt.

– Igen. Félelmetes, hogy repül az idő. Csak azt remélem, hogy nem feledkeztem meg semmiről. Igazad volt, amikor azt mondtad, hat hónap nem elég egy esküvő megtervezésére.

– Csak két dologra lesz szükséged – jelentette ki a bolt tulajdonosa. – Egy káprázatos ruhára – a próbafülke felé bólintott, amelyben az enyém várt arra, hogy felpróbáljam – és egy csodálatos vőlegényre.

Boldogan sóhajtottam, és elmosolyodtam. Az egyik megvolt. Azt viszont tudtam, hogy a meghívottak közül sokan még nem így gondolták. Ezen emberek egyike az anyám volt. Nem segített, hogy nagyon kevés lehetősége volt találkozni a leendő vejével, mielőtt a családunk tagjává válik. Vagy én válok az ő családjuk tagjává? Nem voltam biztos a dologban.

Az egyik probléma, hogy anyám Cornwallban lakik, a másik pedig, hogy utálja a férfiakat. Nem, ez nem volt teljesen igaz; csak az apámat utálta. Valószínűleg részben ezért nem szerette a házasságot. Sem a fogalmat, sem az élményt, amelyben egyszer része volt, és ami miatt úgy döntött, hogy soha többé nem kér belőle.

Darrell kellemesen furcsának jellemezte a jövendőbeli anyósát, és reméltem, hogy ezt sosem osztja meg vele. Emellett a celebstátuszának is láthatóan örült. Jobban, mint én valaha. Anyám író, méghozzá egy nagyon sikeres író. Ha elárulnám a személyi igazolványomon lévő nevet, tudnád, hogy kiről van szó. Valószínűleg nincs olyan gyerek az országban, aki ne olvasta volna a varázslásról, boszorkányokról és tűzokádó sárkányokról szóló könyveinek egyikét.

Nagyon népszerű voltam az iskolában, de ennek semmi köze sem volt hozzám. Csendes, introvertált lány voltam, aki sosem mert fejjel lefelé lógni a mászókán. A sportnapokon minden célvonalhoz utolsóként értem. Ennek ellenére a diákok versengtek a barátságomért, hogy iskola után meghívjam őket egy teára, vagy, ami a főnyeremény volt, hogy nálunk aludjanak. Nem tudom, hogy miért csalódtak az osztálytársaim, amikor felfedezték, hogy egy kényelmes, de átlagos otthonunk van, és nem egy hatalmas kastélyunk, ahogy azt nyilván képzelték.

Apám folyton a következő pénzkereseti lehetőségre vadászott, és mindent megtett, hogy olyan sebességgel költse anyám pénzét, ami majdnem meghaladta a bevételét. Nagy meglepetés volt, amikor sok év együttélés után úgy döntöttek, hogy összeházasodnak. Akkor ötéves voltam. Az már kevésbé volt meglepő, amikor nyolcéves koromban elváltak. Az apám Spanyolországba költözött, és magával vitte anyám vagyonának nagy részét, amiből nyitott egy bárt Malagán, ami gyorsan népszerű lett. Semmit sem hagyott rám a rossz emlékeken és a vezetéknevén kívül. Ez legalább segített, hogy ne kelljen mindig megválaszolnom a „Nahát, rokona vagy a…?” kérdést, ahányszor bemutatkoztam valakinek.

Jó esély volt rá, hogy anyám azért viszonyult negatívan Darrellhez, mert a tiltakozása ellenére az apámat kértem, hogy az oltárhoz kísérjen. Ezzel arra kényszerítettem a szüleimet, akik az elmúlt húsz évben csak pár szót váltottak, hogy együtt töltsenek egy napot, anélkül, hogy meggyilkolnák egymást.

– Jól néz ki a ruha? – kérdeztem, ahogy hirtelen ráébredtem, hogy több perc is eltelt anélkül, hogy bármelyikünk megszólalt volna. Általában jól viseltem a csendet, de aznap szükségem volt valamire, hogy elterelje a figyelmem.

– Attól félsz, hogy már nem fog tetszeni? – kérdezte Gwendoline a homlokát ráncolva. – Ne aggódj! Tetszeni fog. Gyönyörű lesz, és tökéletesen mutat majd rajtad.

Rejtély volt számomra, honnan tudta ezt, de hittem neki. Úgy értett a ruhákhoz, mint én a főkönyvekhez vagy az áfához. Amikor hat hónappal korábban ugyanitt ültem, és bevallottam, fogalmam sincs, milyen ruhát szeretnék, vagy hogy mi illene hozzám, kihúzta magát, és egy pillanatra kitágult az orrlyuka, amiről az anyám képzeletében lakozó tűzokádó sárkányok jutottak eszembe. Aztán elmosolyodott, és kecsesen felállt.

– Szeretem a kihívásokat.

A szoba egyik oldalához állított, lassan körbesétált, mintha egy vásári ló lettem volna, és néha motyogva utasításokat adott.

– Fordulj balra. Most jobbra. Emeld fel a hajad, hadd lássam a vállad. Most engedd le.

Az egész kicsit fölöslegesnek tűnt, és amikor eltűnt és három ruhával tért vissza, kételkedni kezdtem. Csak három ruha? Egy boltban, ahol több száz, ha nem több ezer darab található?

Az első ruha volt „az igazi”. Illedelmességből felpróbáltam a másik kettőt is, de már akkor döntöttem, amikor Gwendoline összefűzte rajtam a mídert. Többet gondolkodtam azon, hogy hozzámenjek-e Darrellhez, miután váratlanul megkérte a kezem. Ez mindig zavart, amikor eszembe jutott, szóval próbáltam nem gondolni rá.

Darrell és én csak négy hónapja voltunk komoly kapcsolatban, és egyáltalán nem számítottam rá, hogy térdre borul az étteremben, ahová Valentin-nap alkalmából vitt. Minden asztalnál tapinthatóvá vált a csend, ahogy a vendégek tűkön ülve várták a válaszom. Az étterem sarkában a pincérek egy üveg hűtött pezsgővel figyeltek, tehát régebb óta tisztában voltak Darrell szándékaival, mint én.

A nagy, lelkes, barna szemébe néztem, és tudtam ugyan, hogy valami ilyesmit kellett volna mondanom: „Nem vagyunk együtt olyan régóta”, vagy hogy „Miért nem költözünk inkább össze?” Vagy: „Hová sietsz, rengeteg időnk van”, mégis úgy éreztem, hogy a pincérek, a vendégek és Darrell nem ezt szeretnék hallani. Úgyhogy a körülményekhez igazodva az egyetlen kielégítő választ adtam, és igent mondtam.

– Fú, legközelebb napszemüvegben nézek rá – mondta a barátnőm és kollégám, Karen, amikor másnap reggel elsétáltam az asztala előtt.

Hétfő volt, és amikor megszólalt a hatórás ébresztőm, az első gondolatom az volt: „Te jóég! El sem hiszem, hogy gyűrűs menyasszony vagyok.” Megfordultam, és a férfiért nyúltam, aki előző éjjel az ujjamra helyezte a gyémántgyűrűt, de aztán eszembe jutott, hogy nem tudott maradni estére.

– Sajnálom, édesem, de nagyon korán indul a repülő Berlinbe, és még nem pakoltam össze – mondta sajnálkozva, majd lassan és alaposan megcsókolt, hogy bizonyítsa, mennyire nem akar elmenni.

– Értem én – sóhajtottam, ahogy próbáltam figyelmen kívül hagyni a fejemben megszólaló hangot, amely azt harsogta, hogy miért egy olyan estét választott, aminek a másnapján el kellett mennie.

Darrell rengeteget utazott. Az első találkozásunk az üzleti útjai egyikén történt. Egy céges konferencián voltam, és az egysíkú beszélgetéseket követően (nem véletlen a sztereotípia, hogy a könyvelők unalmasak) olyasvalamit tettem, ami egyáltalán nem rám vallott, és egyedül a hotel bárjába mentem. Csak egy lezárás az estére, mondtam magamnak. Át se hárítom a cégre a költséget, és innen egyből a szobámba megyek.

Kissé elveszettnek éreztem magam, ahogy átszeltem a termet, és a hosszú, rézzel borított bárpulthoz léptem. Nem volt szokatlan, hogy egy nő egyedül megy egy hotel bárjába, de számomra igen. Épp a döntésemen bánkódtam, amikor egy jóképű férfi a mellettem lévő bárszékre ült, felnézett és rám mosolygott. Valamiféle megnyerő melegség áradt belőle, amitől azt gondoltam, hogy arra az estére egy olyan lány lehetek, aki elfogadna egy italt egy jóképű idegentől.

Az egyből három lett, majd négy, onnan meg már nem tudtam számon tartani. A bár kiürült, és már csak mi voltunk ott. A pultos, aki kiszolgált minket, diszkréten megköszörülte a torkát, miután mindent összepakolt és letörölt, kiürítette a sósmogyorós tálkákat, és lekapcsolta a legtöbb lámpát.

Darrell lovagiasan megfogta a könyököm, hogy lesegítsen a székről, ami jóval magasabbnak tűnt, mint amikor leültem. Láttam, ahogy a pultos aggódva rám, majd az engem támogató férfira nézett. Kissé imbolyogtam, és bár tudtam, hogy a padló nem mozog, mégis egy hánykolódó hajó fedélzetén éreztem magam.

– Megbizonyosodom róla, hogy épségben eljut a szobájába – mondta a férfi, akinek az este folyamán a társaságát élveztem. A pultos a homlokát ráncolta, a szemöldökéből egy hosszú vonalat formálva. Ha lett volna a feje fölött egy gondolatbuborék, a következő állt volna benne: „Pont emiatt aggódom.”

Nem emlékszem, hogy kerültünk a sötét bárból a fényes folyosóra, onnan pedig a liftbe. A lift tükréből visszapillantó vörös arcú nő láttán becsuktam a szemem, és csak akkor nyitottam ki, amikor kinyílt az ajtó. Darrell kivette a kezemből a kulcskártyát, és miután megnézte a rajta lévő szobaszámot, az ajtómhoz vezetett.

Arra viszont már emlékszem, hogy majdnem teljesen kijózanodtam, amikor a nyílásba csúsztatta a kártyát, majd kihúzta, amikor az zöldre váltott. Mi a francot csináltam? Ez nem én voltam. Nem olyan lány voltam, aki ismeretleneket szed fel és visz a szobájába. Én nem csinálok ilyet.

Amint kiderült, Darrell sem. Az egyik lábát az ajtó és az ajtófélfa közé tette, aztán odahajolt, és az ajkával súrolta az arcom. Aztán gyengéden noszogatva beterelt a szobámba.

– Idd meg az összes vizet a minibárból – tanácsolta. A szeme kedvesen csillogott, ahogy a villanykapcsolót kerestem. – Aludj jól, Suzanne! – mondta finoman, ahogy elvette a lábát, és elkezdett becsukódni az ajtó. – Örülök, hogy megismertelek.

– Istenem, hatalmas szerencséd volt – jelentette ki Karen, amikor néhány nappal később beszámoltam neki a történtekről –, lehetett volna sorozatgyilkos vagy erőszaktevő vagy…

– Szerintem felsoroltad a legrosszabb lehetőségeket – mondtam kissé szégyenkezve, mert tudtam, hogy igaza van. Nem szoktam kockáztatni. Mindig mindent végiggondolok, mérlegelek, és mindig a legkiszámíthatóbb módszert választom. Maga vagyok a megtestesült óvatosság. Szinte minden elmondható rólam, amiért unalmasnak tartják a könyvelőket.

– Egyszeri alkalom volt, amit szerencsére épen megúsztam – mondtam, majd felvettem a papírokat, amiket az asztalára tettem, amíg beszélgettünk. Elindultam a saját asztalom felé, ami a hatalmas, nyitott berendezésű iroda másik végében állt.

– Hé, hé, ne ilyen gyorsan, Vakmerő Kisasszony. Mi történt másnap reggel? Mit mondtál neki, amikor találkoztatok? Ő mit mondott?

Magamra erőltettem egy gyenge mosolyt, és félresöpörtem az arcomba lógó tincseket.

– Semmit. Nem mondott semmit – azt reméltem, hogy olyan közönyösnek hangzottam, amilyennek tűnni akartam. – Meg akartam köszönni neki, de sehol sem találtam, és amikor rákérdeztem a recepción, azt mondták, hogy kora reggel elment. Azóta nem láttam.

Csilingeltek az ajtó feletti csengők, és megfordultam, hogy lássam, ahogy anyám belép a boltba. Vékony nő, nálam egy fejjel alacsonyabb, de ennek ellenére akárhová megy, a hatalmasság illúzióját kelti. Az emberek sokszor azt mondják, hogy a televíziós személyiségek sokkal kisebbnek tűnnek élőben. Anyámnál épp az ellenkezője szokott lenni. A karizmatikus személyisége valahogy felnagyítja. Ha valaha bűntényt követne el, minden szemtanú helytelen leírást adna a magasságáról és a testfelépítéséről.

Ahogy megölelt, beborított az ismerős parfüm illata. Meghatározó eleme volt a gyerekkoromnak, és legalább annyira az övé volt, mint az aláírása. Mindig utáltam, amikor másokon éreztem. Amikor egyetemre mentem, annyira honvágyam volt, hogy vettem belőle egy üveggel, és drogfüggő módjára, titokban szagolgattam, amíg a magány lassan elmúlt. Ezt sosem mondtam el neki, és a mai napig sem tudom, hogy miért nem. Valószínűleg örömmel töltené el a tudat, hogy pragmatikus könyvelő létemre is szorult belém szentimentalizmus.

– Nagyon elkéstem? – kérdezte. – A taxis a lehető legkacskaringósabb úton vitt az állomásról a hotelhez. Gyorsabb lett volna, ha sétálok.

Lenéztem a kis, hasított bőr cipőbe bújtatott lábára, és elfordultam, hogy elrejtsem a mosolyom. Volt egy olyan érzésem, hogy valahol egy szerencsétlen taxisnak igencsak fájhat a feje.

– El sem kezdtük. Még mindig Karenre várunk.

Aladdin lámpája sem lehetett volna hatékonyabb. Amint kimondtam a szavakat, rám vigyorgott az üvegen át a társaságunk hiányzó tagja.

Valószínűtlen négyes voltunk, mind fizikailag, mind pszichológiailag különbözők. Mégis, amikor Gwendoline és én a próbafülkébe mentünk, érezhető volt a levegőben az izgatottság. A tetőtől talpig dizájnerruhákat viselő, tökéletesen beszárított hajú édesanyámnak oda nem illőnek kellett volna tűnnie az antik széken, a divat iránt közömbös barátnőm mellett ülve. Amikor Gwendoline behúzta a függönyt, láttam, ahogy egyforma izgatottsággal összenéznek, aztán hihetetlen módon, egyformán összekulcsolják a kezüket. Kevés olyan dolog van a világon, ami érzelmileg össze tud kapcsolni teljesen különböző idegeneket. Ilyenek az újszülött babák, talán a kiskutyák, de ezeken kívül az esküvői ruhák, vagy inkább az első pillantás, ami még a legfagyosabb szíveket is képes megolvasztani.

Remegő ujjakkal kigomboltam az ingem, és kihúztam a szoknyám derekából. Félrerúgtam a hétköznapi ruháimat, mintha azok nem érdemelnék meg, hogy egy levegőt szívjanak a ruhával, amit felpróbálok. Gwendoline a ruhatároló zsákért nyúlt, amely életem legdrágább és legfontosabb darabját rejtette. A kezét a cipzáron tartotta, és rám nézett a válla felett. Azt feltételeztem, hogy ez a műsor része volt, és hogy nem akkor csinálta először. Mona Lisához hasonlóan mosolygott, de nem viszonoztam, mert azzal voltam elfoglalva, hogy ne felejtsek el levegőt venni.

– Készen állsz? – kérdezte.

Bólintottam, miközben le sem vettem a szemem a cipzárról. Azt hittem, emlékszem a ruhára. Azt hittem, hogy pontosan tudom, miért pont az a ruha volt az „igazi”. De hat hónap alatt sok részletről megfeledkeztem. Azt el tudtam mondani, hogy pánt nélküli, és szív alakú nyakvonala van, de az ezüst mintázat sokkal finomabb és aprólékosabb volt, mint amilyenre emlékeztem, és több ezer hullócsillagra hasonlító, apró kristály díszítette. Kinyújtottam a kezem, hogy megérintsem a deréktól bővülő sifonszoknyát, már tudva, hogy mennyire imádni fogom, ahogy a lábam körül hintázik majd, mint egy hatalmas felhő. Akkor először hálás voltam a Fleurs szigorú, fotózást tiltó szabályzatáért. Ha megnézhettem volna a ruhát, amikor csak akartam, az tönkretette volna ezt a tökéletes pillanatot.

– Nem tudtál volna lőni róla egy képet? – kérdezte Karen, amikor sikertelenül megpróbáltam leírni neki a ruhát.

– Nem engedik – feleltem –, és különben is, sokkos állapotban voltam, amikor kiválasztottam.

– Az valószínűleg az árcédula miatt volt! – Nehéz volt megmondani, hogy viccelődött-e. – Végiggondoltad, hogy milyen költséghatékony egy havi fizetésért venni egy olyan ruhát, amit egyszer fogsz felvenni?

– Valójában azt terveztem, hogy mindennap abban jövök be dolgozni, amíg egyenesbe nem jövök – mondtam, és felnevettem, mert eszembe jutott, hogy milyen is lenne egy meeting. – Tudom, hogy azt gondolod, őrült vagyok, és nem csak a ruha ára miatt, de csak egyszer szeretnék férjhez menni. Ez az egyetlen esküvői ruha, amit venni fogok, ezért úgy döntöttem, hogy most az egyszer könyvelő helyett menyasszonyként fogok gondolkodni.

Karen elmosolyodott, majd átölelt, és amikor szétváltunk, csillogott a szeme a könnyektől. Egyetem óta együtt volt a barátjával, Tommal, és ugyan mindig azt mondta, hogy nem igazán foglalkoztatja a házasság kérdése, eltűnődtem, vajon rosszul érintette-e a viharos, jegyességgel végződő néhány hónapom. Már nem csak neki lábadt könnybe a szeme.

– Rajtad van már? – kiáltotta a barátnőm a szalonból. – Alig bírjuk már a feszültséget.

– Türelem, hölgyeim. Meglátják, nem hiába várakoznak – nyugtatta őket Gwendoline, ahogy levette a ruhát a vállfáról, és kitartotta nekem, hogy belelépjek.

Az anyag finoman simult a csupasz lábamra, ahogy nagy szakértelemmel belesegített. Furcsa érzés, amikor mások öltöztetnek. Ha nem vagy hihetetlenül gazdag, vagy egy királyi család sarja, akkor felnőttként valószínűleg csak az esküvőd napján fogod megtapasztalni ezt az érzést. Becsuktam a szemem, ahogy Gwendoline megigazította rajtam a ruhát, és csukva tartottam, amíg befűzte a hátát. Ha a gyorsfűzésből olimpiai sportot csinálnának, Gwendoline aranyban úszna. Végül hátralépett, hogy ne takarjon ki a tükörben.

– Kinyithatod – mondta halkan.

Nem csak a ruha miatt akartam elsírni magam. Nem vagyok hiú, de a tükörképem egész vonzó volt aznap. És tényleg nem csak a ruha miatt. Gwendoline két ügyes csavarral és két hajcsattal úgy beállította a hajam, mintha egy egész délutánt a fodrásznál töltöttem volna.

– Menj, mutasd meg nekik – súgta, mintha templomban lettünk volna.

Darrell-lel egy kis összejövetelben maradtunk, de hirtelen bánni kezdtem, hogy nem egy hatalmas, orgonaszóval és kórussal teljes esküvőt szerveztünk, rengeteg vendéggel és csicsás díszítéssel.

– Ó, Suzanne… Úristen… Egyszerűen…

– Csak azt ne mondd, hogy úgy nézek ki, mint egy muffin – kértem. A hangom, az ajkam és az egész testem mintha remegett volna. Karen felpattant, és tárt karokkal felém sietett, de néhány centiméterrel előttem megállt.

– Annyira gyönyörűen és tökéletesen festesz, hogy félek hozzád érni. – Odaléptem hozzá, és átöleltem, megoldva a problémát. A szemem sarkából láttam, ahogy Gwendoline összerezzen. – Csodásan nézel ki – súgta Karen a fülembe, mielőtt elengedtük egymást.

Már csak egy ember volt, aki nem nyilvánított véleményt, és a másik három szempár rá szegeződött, ahogy mozdulatlanul ült az egyenes háttámlájú, bársonyborítású fotelban. Anyám nem pókerezett, de ha valaha úgy döntött volna, hogy játszik, nagy összegeket nyert volna vele. Lehetetlen volt megmondani, hogy meghatódott-e, ellenérzés öntötte-e el vagy csak egyszerűen unatkozott. Senki sem tudta volna megmondani, kivéve olyasvalaki, aki az elmúlt harminc éven át nézett a sajátjával azonos, kék szemébe. Amikor máshonnan nem, a tekintetéből lehetett látni, hogy mit érez. Karen és Gwendoline tekintete úgy ugrált anyám és közöttem, mintha egy teniszmeccsen lettünk volna, és arra vártak volna, hogy valaki kiüsse a labdát. Ahogy egyre nyúlt a csend, láthatóan egyre feszültebbek lettek.

Én törtem meg előbb. Ez mindig így történt. Jó voltam, de nem verhettem meg a mestert a játékban, amit feltalált. Lassan mosoly rajzolódott az arcomra.

– Tetszik, igaz, anya? – Kissé szaporábban pislogott, mint addig. – Ugye?

Megnyalta az ajkát, amitől puhábbnak tűnt, de nem volt olyan mozdulatlan, mint ahogy szerette volna.

– Tudom, hogy csalódott vagy, amiért nélküled választottam a ruhát, és tudom, hogy aggódsz értem, és ezért megvannak a kétségeid, de mindezt félretéve, jó lenne azt hallani a szádból, hogy jól nézek ki – kék szemével az enyémbe meredve, továbbra is csendben maradt –, kivéve persze, ha nem tetszik.

– Egyszerűen… – sóhajtott egy nagyot a megfelelő szavakat keresve, ami íróként sosem okozott neki gondot. Végül egy olyan szót választott, ami részemről rendben volt. – Tökéletes – fejezte be, és letörölt egy magányos könnycseppet a szeme sarkából, még mielőtt tönkretehette volna a sminkjét. – Gyönyörű vagy, Suzanne!

Kinyújtotta a kezét, és amikor megfogtam, két újabb öregségi foltot találtam rajta. Ő öregedett, én pedig házasodni készültem. Nem tudtam, melyik az ijesztőbb.

Mire visszavettem a saját ruháimat, Karen már visszament dolgozni.

– Azt mondtam nekik, hogy ebédre visszaérek – mondta a próbafülkébe hajolva. – Holnap már bent leszel, ugye? – A hiányzó cipőmet keresve bólintottam. – Oké, akkor holnap találkozunk. Jó pihenést!

A földön térdelve rámosolyogtam, valószínűleg úgy néztem ki, mintha imádkoztam volna. Valamilyen értelemben imádkoztam is. A nap első kihívásán túl voltam, de vártak még rám akadályok.

Darrell foglalt egy asztalt három főre egy drága étterembe, és ragaszkodott hozzá, hogy az anyám is ott legyen. Minden báját bevetve próbálta megnyerni anyámat. Amikor felvetettem, hogy válasszunk egy kevésbé elegáns éttermet, olyan csalódottnak tűnt, hogy inkább félretettem az aggályaimat. Szinte kellemetlen volt, milyen fontos Darrellnek, hogy minél hamarabb megváltoztassa anyám véleményét a közelgő esküvőről. Egy kicsit arra emlékeztetett, milyen gyorsan levett a lábamról, és lehetetlenné tette, hogy ne zúgjak belé. A türelmetlenség volt a legrosszabb tulajdonsága. Mindent azonnal akart, legyen szó változásról vagy célokról, de ezzel a stratégiával sosem szerettethette meg magát anyámmal.

– Azt mondod, türelem rózsát terem? – kérdezte, és arcával a nyakamhoz dörgölőzött, amitől szinte azonnal életképtelen lettem.

– Nagyjából – feleltem rekedten –, de semmiképp se hívd anyámat rózsának. Valószínűleg elokádná magát, és soha többé nem állna velünk szóba.

Darrell hirtelen felkapott, és a dereka köré tekertem a lábam.

– Ha már virágokról van szó – mondta, és a hálószoba felé indult.

– Ez nem volt valami szexi, és még csak nem is igazán működött – mondtam, és megfogtam a kezét, ahogy a pólóm alá csúsztatta és megragadta a mellem.

– Majd csiszolom a dumámat – ígérte, majd megcsókolt, lehetetlenné téve a további társalgást.

Mosolyogva léptem ki a próbafülkéből, és egy ideig nem is terveztem abbahagyni. Még a számlán lévő jelentős összeg sem tudta elrontani a kedvem. Könnyebb volt fizetni abban a tudatban, hogy a két, számomra legfontosabb nő szerint jól választottam. Elővettem a hitelkártyámat, Gwendoline asztalára tettem, és megvártam, hogy befejezze a papírmunkát.

– Nem fizethetem az előlegen felüli részt ezzel a kártyával? – kérdeztem meglepődve, amikor visszacsúsztatta a kártyát.

– Attól tartok, nem. Már ki van fizetve.

Egy pillanatra azt hittem, hogy Darrell valahogy kapcsolatba lépett Gwendoline-nel, és kifizette a ruhát. Csakhogy nem tudta, hogy melyik boltba jöttem, és azt sem, hogy mennyibe kerül a ruha.

Nem tudom, miért kellett olyan sok idő, mire rájöttem az egyértelmű válaszra. Na jó, pontosan tudtam. Azért nem gondoltam anyámra, mert az elmúlt huszonöt évben csendesen a házasság ellen hangolt. Darrell meglepettnek tűnt, amikor kijelentettem, hogy nem fogunk tőle anyagi segítséget kérni, és nem is fogunk számítani rá.

– Magunknak kell végigcsinálnunk – mondtam rendületlenül.

Darrell szüleiről csak annyit tudtam, hogy egy nagy vitát követően Ausztráliába költöztek. Darrell nem szívesen mesélt erről, évek óta nem beszélt a szüleivel. A távoli, elidegenedett rokonok is közelebb hoztak minket egymáshoz.

– Nem érdekel, hogy ki miért fizet, és hogy hagyományőrzők vagyunk-e vagy sem – mondta, ahogy közelebb húzott magához. – Nem érdekel, hol házasodunk össze és hány koszorúslány vagy vendég lesz. Csak az számít, hogy mi ott legyünk. Többre nem is vágyhatnék. – Magunk írtuk a fogadalmainkat, és reméltem, hogy ez szerepel majd az övében.

– Anya, te voltál?

Egy kissé szégyenkezve nézett rám, és ha lett volna még valaki a boltban, szerintem ráfogta volna az egyetlen lánya esküvői ruhájának a megvásárlását.

– Nagyon szép darab – mondta a vállát vonva, mintha ez magyarázatot adott volna arra, hogy megvált több ezer fonttól, és szembefordult a saját elveivel.

Odaléptem hozzá, és szorosan átöleltem. A torkomon akadtak a szavak. Tudtam, ez nem jelentette azt, hogy meggondolta magát az esküvővel és Darrell-lel kapcsolatban, de azt viszont igen, hogy ha nem is értett velem egyet, akkor is mellettem állt. Ez mindig is így volt.

– Ugye tudod, nem azért hívtalak ide, hogy kifizesd a ruhát?

A szemem sarkából láttam, hogy Gwendoline diszkréten magunkra hagyott bennünket.

– Tudom, Suzy.

Suzy? Mikor szólított így utoljára? Amikor vakbélgyulladással kórházba kerültem, gondoltam, és akkor tizenhat éves voltam. Rájöttem, hogy a mai nap épp olyan fontos volt az anyámnak, mint nekem, csak ő jobban titkolta.

– Különben is, valamelyik szülődnek muszáj besegítenie, és szinte biztos vagyok benne, hogy az apád minden pesetáját arra a lebujra költötte.

Az apám bárja egész jó hírű és drága volt, de most jobb volt ezt nem szóvá tenni. Amúgy is sejtettem, hogy anya jól tudta ezt.

– Tisztában vagy azzal, hogy 2002 óta eurót használnak Spanyolországban?

A szemében megcsillant az a morbid humor, ami mindig meglepte azokat, akik először találkoztak vele.

– A peseta szánalmasabban hangzik – felelte vigyorogva.

Ez volt köztünk a legnagyobb különbség. Ő a szavakhoz értett, én pedig a számokhoz. Nem örököltem sem a kreativitását, sem a sajátos, hatalmas szókincsét. Szerintem minden angol vizsgaeredményem után eltűnődött, hogy vajon kavarodás történt-e a szülészeten. Ha nem hasonlítanék rá annyira, talán jobban utánajárt volna. Persze a klaviatúrák és helyesírás-ellenőrzők világában könnyű titkolni ezen képességem hiányát. Viszont az éjjeliszekrényemen heverő naplóm, amibe a házassági fogadalmaimat írtam, igencsak árulkodó. Ahányszor csak meglátom az áthúzott szavakat, arra gondolok, hogy úgy néz ki, mintha nem csak a helyesírási hibák miatt lennének áthúzva. Darrellben mindenbizonyal rábukkantam arra a férfira, akibe minden bízalmamat bele merem fektetni.