részlet

jelenkor

Fordította

Lukács Laura

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Betina Anton: Baviera Tropical

Editora Todavia, São Paulo, 2023

Copyright © Betina Anton, 2023

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Lukács Laura, 2024

Minden jog fenntartva

A kiadó mindent elkövetett, hogy felkutassa a könyvben szereplő fotók jogtulajdonosait, és megszerezze a közléshez szükséges hozzájárulásukat. Esetleges tévedések vagy hiányosságok esetén készséggel áll az érintettek rendelkezésére.

Borítóterv © Editora Todavia, Eduardo Foresti & Filipa Pinta/Foresti Design Studio

Pablónak és Helenának

Josef Mengele, a náci orvos, akit az egész világ keresett, csaknem húsz évet élt Brazíliában úgy,hogy sohasem akadtak a nyomára.

Előszó Mi közöm a Mengele-ügyhöz?,
avagy
Tanácsos-e vizsgálódni egy „veszélyes” ügyben?

Egyik első gyermekkori emlékem az óvónőmhöz kapcsolódik. Tante Liselotte nem akármilyen óvónő volt, legfeljebb a megjelenését nevezhetném szokványosnak. Sovány volt, arca európai, és az 1980-as évek női divatja szerint dauerolva hordta a haját. A gyerekek csak Tanténak hívták, az „óvó néni” megszólítás nem létezett. Ez volt a szokás nálunk, az iskolában és a hozzá tartozó óvodában, amely egyfajta német szigetet képezett a São Pauló-i Santo Amaro negyed szívében. Tante Liselotte portugál-német keveréknyelven beszélt velem, vagyis éppen úgy, mint otthon a családom. Hideg reggeleken anyám rajtam hagyta a pizsamanadrágot, arra adta föl a ruhát, és úgy küldött óvodába. Aztán ahogy erősödött a napsütés, és játék közben kimelegedtem, Tante Liselotte szépen lefejtette rólam a fölösleges ruharétegeket. Ha nem volt kedvem valamelyik foglalkozáshoz, bebújtam az asztala alá. A terem óriási ablakai a kertre néztek… Vidáman futkároztam társaimmal a gyepen, és boldogan szorítottam markomba a kis piros virágokat, amelyek kelyhében meggyőződésünk szerint „méz” termett. Alacsony léckapu és rózsaszín azáleabokrok választottak el minket az iskolától és a „nagyoktól”. Biztonságban éreztem magam ebben a kis univerzumban. Ám egy nap minden megváltozott. Bejelentették, hogy Tante Liselotte nem jön többé. El sem búcsúztattuk – a félév közepén se szó, se beszéd, eltűnt. Jött egy másik óvónő, akire alig emlékszem, átvett minket, és kész. Alig hatévesen nem nagyon értettem, miért kell egyik pillanatról a másikra elveszítenem az óvónőmet. Miért hagyott ott minket? Mi történt? Annyit kihámoztam a felnőttek pusmogásából, hogy valami szörnyűség derült ki vele kapcsolatban. Nem tudtam persze, mi, de gyerekésszel is felfogtam, hogy nagy a baj.

Liselotte Bossert, akire a szüleink reggelente rábíztak minket, éveken át segítette a bujkálásban Josef Mengelét – az auschwitzi tábor orvosát, aki első helyen állt a kor nácivadászainak listáján. A háború óta szökésben lévő Mengele egy évtizeden át szívesen látott vendég volt Tante Liselotte Brooklin negyedi otthonában, nem messze az óvodámtól (São Paulo déli körzetében), akárcsak Itapecerica da Serrában, ahol Bossertéknek háza és telke volt. Liselotte rendszerint ott töltötte a hétvégét – családostól és gyakran Mengelével –, az ünnepeket pedig hasonló felállásban a bertiogai tengerparton. Egy juniális alkalmával még az óvoda udvarára is bevitte Mengelét; megtehette, hiszen senkinek sem jutott volna eszébe a náci orvost sejteni az európai stílusú öltönyt és nemezkalapot viselő, elegáns öregúrban. Liselotte egyébként családi barátként mutatta be az iskolaigazgatónak. (Ez sem kelthetett gyanút: az iskola a São Pauló-i német ajkú közösség egyik fontos kulturális intézménye volt, és gyakorlatilag minden szülő, aki oda járatta a gyerekét, fel tudott mutatni németországi, ausztriai vagy svájci rokont.) 1979-ben ugyancsak Liselotte intézte úgy, hogy Mengelét hamis néven temessék el az embui temetőben, nyilván azért, hogy személyazonossága a halálával se derüljön ki. Ezzel a csellel sikeresen vezette félre a hatóságokat, a nácivadászokat és az igazságukat kereső áldozatokat egyaránt.

Liselotte több mint hat éven át bízhatott benne, hogy örökre maga mögött hagyta, és – szó szerint – eltemette Mengelét. Normálisan élt, kisgyerekekkel foglalkozott a német óvodában. Ám 1985 júniusában váratlanul fény derült a titokra, és Liselotténak fölfordult az élete: nemcsak az óvodából kellett azonnal távoznia, hanem a közösség szemében is nemkívánatos lett. Megviselték a névtelenül fenyegetőző telefonálók, emellett számos alkalommal beidézték a Szövetségi Rendőr-főkapitányságra, hogy ismételten kihallgassák. Három bűntett elkövetésével gyanúsították: nemzetközileg körözött bűnöző bújtatásával, nyilatkozata révén előidézett közokirat-hamisítással és hamis papírok használatával. Mengele harmincnégy évig bujkált a második világháború után, ebből legalább tizennyolcat Brazíliában töltött – az utolsó tízet óvónőm és férje pártfogása alatt.

Ebben a tíz évben Liselotténak egyszer sem fordult meg komolyan a fejében, hogy rendőrkézre adja Mengelét, ám ha ezt bevallja a rendőrségen, bizonyára meggyűlik a baja az igazságszolgáltatással. Ezért inkább áldozatnak tüntette föl magát: félelemből nem informálta a hatóságokat arról, hogy Mengele Brazíliában van, mondta, ugyanis megfenyegették. Bizonyos, a náci orvoshoz köthető személyek állítólag figyelmeztették, hogy ha jót akar a gyerekeinek, ne merészeljen beszélni. Lehetséges, de ez nem a teljes igazság. Ugyanis Liselotte a lelke mélyén úgy vélte, semmi rosszat nem tett, amikor befogadott egy világszerte körözött háborús bűnöst. Ő csak a „jó szívére hallgatott” – fogalmazott –, amikor segített egy „szorongatott helyzetben lévő” barátnak.

Mengele persze minden volt, csak nem egyszerű „barát”. A Frankfurti Törvényszék elfogatóparancsa szerint számtalan gyilkosságot követett el, ezért kerestette a német igazságszolgáltatás. Igaz, Mengele álnéven lépett be Liselotte életébe, aki így kezdetben nem tudta, kivel van dolga. Amikor pedig kiderült, hogy ő Mengele, már késő volt: összebarátkoztak, a család megszerette. A család és az orvos viszonyát még az eget rengető felfedezés sem ingatta meg, hogy barátjuk valójában háborús bűnös. Ellenkezőleg: Liselotte mindvégig hű maradt hozzá.

Férje, Wolfram vallomása szerint Mengele tisztában volt vele, hogy világszerte keresik az 1943 májusa és 1945 januárja között elkövetett bűneiért, vagyis azért, amit abban az egy évben és nyolc hónapban tett, amikor az auschwitzi koncentrációs és megsemmisítő tábor orvosaként dolgozott. A közhiedelemmel ellentétben nem Mengele volt a hatalmas komplexum főorvosa, hanem dr. Eduard Wirths – ő felelt a legnagyobb német haláltáborban folyó összes orvosi tevékenységért. Az óriási létesítmény három részlegből állt: Auschwitz I (főtábor vagy Stammlager), Auschwitz II (Birkenau) és Auschwitz III (Monowitz). Először a „cigánytábort” bízták dr. Mengelére, majd amikor az – csaknem háromezer férfi, nő és gyerek gázkamrába küldésével – kiürült, Birkenau vezető orvosává léptették elő.

Mint tábori orvos − Lagerarzt −, Mengele többek között azt a fontos feladatot kapta, hogy elkülönítse a még munkára fogható foglyokat azoktól, akiket egyszerűbb azonnal gázkamrába küldeni. A „válogatásnak” nevezett eljárás természetesen a hippokratészi etika megcsúfolása volt, hiszen az orvosok az élet mindenáron való megőrzésére, nem pedig kioltására esküsznek föl. A Wirths doktor titkáraként dolgozó osztrák rab, Hermann Langbein följegyezte, hogy a hivatásukat komolyan vevő és a nácizmus iránt kevésbé lelkesedő orvosoknak – amilyen Wirths volt – valóban lelkiismereti konfliktust okozott az értékek fejtetőre állítása. Mengelét azonban más fából faragták – ő akkor is szívesen „válogatott”, ha éppen nem volt szolgálatban, a bűntudat legcsekélyebb jele nélkül utasítva gázkamrába védtelen embereket. Elsőrendű célja a frissen érkezett fogolyszállítmányok átrostálása volt: ikreket, törpenövésűeket és egyéb, az átlagostól eltérő tulajdonságokkal bíró egyedeket keresett, hogy emberkísérleteihez felhasználja őket. Feltehetően azért kapta „a halál angyala” nevet, mert egyetlen ilyen alkalmat sem szalasztott el. Ha megjelent a barakkokban, a rabok reszkettek félelmükben, mert tudták, akit magával visz, annak nincs sok hátra.

Mengelét azonban sem a „válogatásban” való részvétele, sem sokat sejtető ragadványneve nem tette volna világszerte ismertté, ha szadista emberkísérletei örökre homályban maradnak. Nem maradtak, ám az igazságra – vagyis arra, hogy Mengele túlélő áldozatai két, híres perben is tanúskodjanak − egészen az 1960-as évekig kellett várni. Az egyik Adolf Eichmann jeruzsálemi pere volt, a másik az úgynevezett „frankfurti Auschwitz-per”. A tanúvallomások föltárták Mengele kísérleteinek valódi természetét, és ezáltal megalapozták azt a közvélekedést, mely szerint a náci orvos a világuralomra törő „árja faj” tökéletesítéséért bármire képes „áltudós” volt.

Ezt a Mengele-képet tükrözte az amerikai kultúripar számos terméke is. Ira Levin 1976-ban őt választotta A brazíliai fiúk című kalandregénye gonosz hőséül. Két évvel később Levin könyvéből azonos címmel film készült, amelyet három Oscar-díjra jelöltek, és a főbb szerepeket igazi sztárok kapták: Gregory Peck játszotta Josef Mengelét, Laurence Olivier pedig a zsidó nácivadászt. Aztán 1986-ban az amerikai Slayer zenekar rukkolt elő A halál angyala című thrash metal dalával. Elmondható tehát, hogy évtizedekkel Auschwitz felszabadítása után a tömegkultúra hóhérból valamiféle baljós, sötét erővé formálta át Mengelét.

Ellentétben a fikcióval és a közhiedelemmel, Mengele nem volt sem magányos őrült, sem áltudós. Munkáját a Harmadik Birodalomban nagy tekintélynek örvendő, kiváló intézmény, a berlini Vilmos Császár Társaság támogatta. Mengele ide, a társaság kutatóintézetébe küldte az auschwitzi foglyoktól, köztük gyerekektől vett vérmintákat, ha pedig meghaltak, a testükből kimetszett szerveket is. A fiatal orvos afféle kutatóbirodalom kiépítéséről álmodott, ebben képzelte el fényes szakmai jövőjét a háború után. A koncentrációs táborban szabad kezet kapott, és ezt a távlati cél érdekében messzemenően kihasználta: szörnyűségeket követett el a tudományos kíváncsiság örve alatt, a nácizmus rasszista, antiszemita ideológiájának védelmében, valamint abban a hitben, hogy a foglyok előbb-utóbb úgyis mind egy szálig elpusztulnak. Mengele számára Auschwitz óriási emberanyagkészlet volt, amelyből kutatóként kedvére meríthetett.

Rendkívül széles körben vizsgálódott; érdekelték a növekedési rendellenességek (például a törpenövés), a sterilizációs módszerek, a csontvelő-átültetés, a tífusz, a malária, a nóma (a szájüreg üszkös gyulladása, amely elsősorban alultáplált gyerekeket támad meg), a csontozat rendellenességei (például púposság vagy sarlóláb) és a heterokrómia (amikor a két szem szivárványhártyája más-más színű) – nem beszélve az 1920-as évek óta slágertémának számító ikerkutatásról. Elképzelni is nehéz, hogy egyetlen tudós ennyi mindenhez értsen. Ahogy Carole Sachse német történész fogalmaz: ilyen, amikor egy határtalanul öntelt ember értelmetlenül tobzódik a tudományban. S mintha nem lett volna elég szerteágazó ez a kutatói érdeklődés, Mengele még zsidó csontvázakat, embriókat és halva született csecsemőket is gyűjtött.

Minél többet hallottam Mengele kegyetlen és bizarr kísérleteiről, annál félelmetesebbnek tartottam őket, amit csak tetézett, hogy tudtam, az igazságszolgáltatás elől bujkálva óvónőmnél talált oltalomra. Éveken át törtem a fejem, mi motiválhatta zavarba ejtő tetteit, mi húzódhatott borzasztó kegyetlensége mögött. Emlékszem, egy időben hosszú dokumentumfilmeket sugároztak vasárnaponként a tévében – emberkísérletekről. Döbbenettel néztem őket. Felfoghatatlan volt, hogyan élhetett, járhatott-kelhetett közöttünk büntetlenül egy olyan ember, mint Mengele, ráadásul ilyen közel a lakóhelyemhez, és hogyan ápolhatott vele ilyen szoros barátságot az óvónőm. Sehogy sem fért a fejembe, miért védte Tante Liselotte a náci orvost, és mi minden állhatott még az ügy hátterében.

Mengeléről sok könyvet írtak Európában és az Egyesült Államokban, de Brazíliában, leghosszabb bujkálása helyszínén, egyetlen alaposabb munka sem foglalkozik vele. Több mint húszéves újságírói pályafutással a hátam mögött úgy gondoltam, ideje, hogy utánajárjak a hírhedt orvos brazíliai életének. Az idegen nyelvű szakirodalom tanulmányozásával megismertem Mengele életét, majd a vele közeli kapcsolatban álló személyek dokumentumait kutattam. Tante Liselotte kétségkívül ilyen, ráadásul megkerülhetetlen személy volt. Úgy véltem, ha valakitől, tőle megtudhatom, mi mindent történt Mengelével a brazíliai rejtőzködés évei alatt.

De hogy találjam meg Liselottét több mint harminc évvel utolsó, óvodai találkozásunk után? Az interneten föllelhető 1985-ös riportokban minduntalan felbukkan a neve, ami nem csoda, hiszen ekkor találták meg Mengele csontvázát az embui temetőben, és az eset nagyobb nemzetközi visszhangot kapott, mint Tancredo Neves elnök két hónappal korábbi halála. Később azonban nem említik – Liselotte eltűnt a radarról.

Úgy döntöttem tehát, hogy azoknál érdeklődöm, akik valamikor az óvodában dolgoztak, és ismerték őt. Írtam az egyik, velem rendszerint nagyon készséges és kedves óvónőnek, de válaszra sem méltatott, valószínűleg sejtette, mire megy ki a játék. Nem találtam semmit, ami közelebb vitt volna Tante Liselottéhoz, azt sem tudtam, él-e még. Végül sikerült elérnem a német iskola akkori igazgatóját, akivel le is ültem beszélgetni. „Tudtommal életben van még. Háromszor-négyszer láttam is a São Pauló-i képviselőtestület ülésén. Általában akkor jelenik meg, amikor megemlékezést tartanak a német anyanyelvű bevándorlók tiszteletére”, mondta az igazgató. Ha beszélni akarok Liselottéval, az otthonában kell felkeresnem. Hogy hol lakott a Mengele-ügy kipattanása idején, könnyű volt kideríteni; címe napilapokban, folyóiratokban, hivatalos iratokban, sőt külföldi kiadványokban is szerepelt. De vajon ott lakik-e még? Döntöttem: odamegyek.

Egy vasárnap délelőtt, nem sokkal tizenegy előtt értem a házhoz. Egy autó állt a kapu előtt. A járdáról beláttam a nappaliba, ahol valaki éppen újságot olvasott. Csöngettem. A kanapén ülő személy nem mozdult. Éppen újra csöngetni akartam, amikor az emeleti ablakból kihajolt egy hölgy. Liselotte! Mintha hús-vér emberként lépne elém egy regényalak. Bemutatkoztam: újságíró vagyok, de évtizedekkel ezelőtt hozzá jártam óvodába. Mit akarok, kérdezte. Megmondom, feleltem, ha lejön hozzám a kertkapuig. Először nem akart, aztán hagyta meggyőzni magát – biztos kíváncsivá tette, talán hízelgett is neki, hogy „Tante Liselotténak” szólítottam. A kapunál rám mosolygott, és kezet nyújtott. Görbe ujjai mutatták, hogy már jócskán benne jár a korban. Álltunk egymással szemben, a derékig érő kertkapuval kettőnk között. Könyvet készülök írni Mengeléről, mondtam. Ő még a gyerekeivel sem beszél erről, válaszolta. „Ajánlottak már szép kis összeget egy interjúért, de nem adok”, jelentette ki meggyőződéssel. „Miért?”, kérdeztem. „Mert semmi értelme. Az egyik azt gondolja, így volt, a másik meg azt, hogy úgy”, válaszolta. Érdektelen semmiségekről társalogtunk tovább.

Aztán egyszerre csak kibukott belőle valami zavart vallomásféle: „Sokan azt hiszik, hogy az ember mindent kifecseg, mikor megöregszik. Tévedés. Így van rendjén.” Ebből bizony nem derült ki, mit is akart mondani. Elnevette magát, aztán folytatta jellegzetes, erős akcentusával, olykor épp csak az érthetőség határán: „No, hát ebbe állapodtunk meg, hogy ha csendbe maradok, a zsidók békébe hagynak. Úgyhogy csendbe maradtam. Mivel családom van, mondták, inkább ne beszéljek erről a dologról.” „De kik voltak azok a zsidók, akik hallgatást követeltek?”, kérdeztem. Hallgatott. Majd: „Menachem Russak. A Nazijäger.” (Nazijäger, azaz nácivadász.) Menachem Russak valóban létezett, és járt is São Paulóban, amikor kihantolták Mengele csontjait. Ő volt akkor az izraeli rendőrség náci háborús bűnösök felkutatására szakosodott egységének parancsnoka.

Rövid hallgatás után elmotyogott egy másik – érthetetlen − nevet is; az illető állítólag konzul volt. „De milyen konzul?”, tűnődtem. „Megfenyegették?”, kérdeztem hangosan. „Nem, dehogy, azt nem csinálják. Hogy juthat ilyesmi az eszébe? Ugyan már!”, válaszolta csúfondárosan. Soha nem bánta meg, hogy segített a „barátjának?”, kérdeztem, óvatosan kerülve, hogy kiejtsem Mengele nevét, mert érzékeltem, hogy tabu lett belőle. „Más az, mikor két gyerekem van, nem igaz?”, kérdezett vissza. „Mi köze a megbánásnak Tante Liselotte gyerekeihez?”, próbáltam megérteni. „Ismeri, mi van a Talmudba? Die Gesetze?”, szegezte nekem keveréknyelven a kérdést. „A Talmud törvényei szerint hetedíziglen kell menni egy családba. Nem félek, de akkor se tehetem”, fejezte be hirtelen további magyarázat nélkül.

A Talmud – a rabbinikus judaizmus enciklopédiája – a zsidóság jogi, vallási alapvetése és szokásjogi gyűjteménye, valóban tartalmaz egy értelmezést, mely szerint a bosszú hét nemzedéken át sújtja a bűnöst. Szerzője a Teremtés könyvéig megy vissza, amelyből azt olvassa ki, hogy Káint hetedízigleni leszármazottja, Lámek öli meg. Tante Liselotte hitte volna, hogy vér szerinti utódai bűnhődnek meg, ha ő most beszélni kezd?

Egyre titokzatosabb lett a helyzet. Kezdtem félni egykori óvónőmtől. Üres volt az utca. A kanapén ülő személy továbbra sem mozdult. Ki lehet az? És míg Liselotte azt hajtogatta, hogy nem beszél a Mengele-ügyről, folyton belekapott valamibe, aminek köze volt hozzá. Kérdéseimre sokszor csak a fejét ingatta, vagy démonian mosolygott. Akadozva haladt a beszélgetés. Egyszerre csak azt kérdezte: „Kíváncsi a véleményemre?” „Hát persze”, válaszoltam félve. „Barátilag tanácsolom, hogy ejtse ezt az ügyet.” Nagy szemeket meresztettem. Miért mondja ezt? Fenyeget? A folytatás erre utalt. „Jobban jár, ha ejti, mert sok minden van itt még, amit senki se tud. Csak én”, mondta nevetve. „Akkor mondja el nekem”, próbálkoztam újra. „Nem mondok el semmit”, komorult el. „Komolyan veszem az egyezséget, amit velük kötöttem. Mikor valaki azzal kezdi, hogy »hallgasson csak ide, magának gyerekei vannak«…” − hagyta ismét befejezetlenül a mondatot, sejtetve, hogy nem babra megy a játék, a korábban említett személyek nem tréfálnak.

Egy darabig egyikünk sem szólt. Egyre jobban féltem. Mire akar kilyukadni Liselotte? Valóban fenyeget? „Legjobb csendbe maradni ebbe az ügybe. Nagy pénzek forogtak. Rengeteg pénz”, ismételte rejtélyeskedve. Döbbenten néztem rá, nem tudtam, mit válaszoljak. A feszült légkör ellenére tovább csevegtünk. Van-e férjem, vannak-e gyerekeim?, tudakolta. Próbáltam normálisan válaszolgatni − mintha egy kedves régi ismerős kérdezgetne −, de úgy éreztem, valójában kihallgatnak. Egyre nőtt bennem a feszültség.

Liselotte hol burkoltan, hol nyíltan fenyegetett. „Keressen valami más feltárnivalót, ami nem ennyire veszélyes. Mert ez az eset veszélyes, nekem elhiheti”, jelentette ki. „De hát milyen veszélynek teszem ki magam?”, színleltem az értetlent. „Nem mondom meg”, válaszolta. Elképedve meredtem rá, majd a derűs lezárás érdekében úgy tettem, mintha semmi különös nem hangzott volna el. Könnyed, társalgási hangnemben föltettem az utolsó kérdést: „Szép emlékeket őriz az óvodáról?” „Szépnek nem nevezném”, válaszolta. „De az életemmel elégedett vagyok. Sokan utálnak, de mit tegyek? Biztos vagyok benne, hogy nem csináltam semmi rosszat, és kész.” Legyen békés vasárnapja, mondtam, majd értesítem, ha megjelent a könyvem, és már mentem is. Amikor befordultam a sarkon, ahol már nem láthatott, gyorsabban szedtem a lábam.

Ekkor valóban úgy éreztem, nem akarok foglalkozni az üggyel. Féltem. Otthon elmeséltem a nővéreimnek, milyen félelmetes beszélgetésben volt részem. Kinevettek − ugyan mi félnivalóm lehet egy kilencvenéves nénikétől? Próbáltam nyugodtan válaszolni: „Ez a kilencvenéves nénike befogadta Josef Mengelét. Honnan tudhatom, ki mindenkivel áll összeköttetésben?” És miután magamnak is számtalanszor föltettem ezt a kérdést, arra jutottam, hogy ha valakire harminc éven át vadászik a Moszad, vagyis az izraeli titkosrendőrség, a német kormány égen-földön körözteti, és fél tucat nácivadász lohol a nyomában, akkor annak semmi esélye – hacsak nincs mögötte egy jól működő hálózat.

Ez a hálózat nem lehetett olyan nagyszabású, mint az Odessa – az SS-tisztek háború utáni kimenekítését és védelmét szolgáló, ám valószínűleg merőben mitikus szervezet. Létezését nem bizonyította senki, Wolfram pedig azt vallotta, hogy az orvos gyámolításához semmiféle náci szerveződéstől nem kapott segítséget. Máshogy kell elképzelni a hálózatot, amely megkönnyítette Mengele boldogulását Brazíliában és különösen São Paulo államban: európai bevándorlók alkották, akiknek az élete valami módon összefonódott az övével, és így, vagy ezért lett belőlük hűséges támogató. Velük hozta létre Mengele az ő trópusi menedékét és Bajorországát, ahol németül beszélhetett, megőrizhette a szokásait, hitét, barátait, kapcsolódását a hazájához. És ami a legjobb: a németországinál sokkal kellemesebb éghajlat alatt. Érezhette magát „szorongatott” helyzetben, ahogy Liselotte fogalmazott, de a sors nagylelkűen megkímélte a büntetéstől, amelyet az emberiesség elleni és háborús bűnök elkövetése miatt megérdemelt volna.

Ez a könyv nem regény. Hosszú évek kutatómunkája alapozza meg; hivatalos iratok százait, például a Szövetségi Rendőrség vonatkozó nyomozati anyagát kellett áttanulmányoznom ahhoz, hogy meg tudjam írni Mengele történetét. Találtam csaknem száz levelet is; sokat Mengele írt, sokat mások írtak neki. Évtizedekkel ezelőtt Liselotte és Wolfram Bossert házában foglalták le őket, majd évekig elfeledve porosodtak a Nemzeti Rendőr-akadémia brazíliai múzeumának egyik rendetlen szobájában. Folyóiratokban, lapokban, korabeli tévéhíradók anyagában kutakodtam, hogy megértsem a történetben szereplő tanúk és egyéb személyek megnyilatkozásait. Számtalan interjút készítettem olyanokkal, akik Brazíliában ismerték meg Mengelét, de beszélgettem a csontvázát azonosító orvosokkal, auschwitzi túlélőkkel, amerikai és európai kutatókkal, sőt még Rafi Eitannal, a Moszad titkos ügynökével is, aki kilencvenévesen az én könyvemhez adta élete egyik utolsó interjúját.

Tel Aviv-i irodájában beszélgettünk egy szép, napsütéses délután; Eitan elmondta, milyen közel járt ahhoz, hogy egy brazil ügynök közreműködésével elfogja Mengelét. „Hogyhogy erről soha senki nem számolt be?”, kérdeztem. Rokonszenves beszélgetőtársam megvonta a vállát: „That’s not my fault”, válaszolta egyszerűen – vagyis nem az ő hibája, hogy nem akadt újságíró, aki feldolgozta volna az esetet. Rafi Eitanhoz hasonlóan más interjúalanyaim is idősek voltak, nem érték meg könyvem megjelenését. Köztük Eva Mozes Kor, aki ikertestvérével Mengele egyik túlélő áldozata volt, majd fáradhatatlan aktivistaként dolgozott a holokauszt megismertetéséért: indianai lakóhelyén például oktatási központot működtetett. Kérdéseimre e-mailben válaszolt, de levélváltásunk után nem sokkal, nyolcvanöt évesen meghalt, miközben – mint minden nyáron – idegenvezetőként Auschwitzban járt egy csoporttal.

Munkám eredménye nem Mengele-életrajz – abból létezik már néhány. Célom nem az volt, hogy ráirányítsam a figyelmet egy háborús bűnösre, és aprólékosan elemezzem magánéletének – valójában érdektelen – részleteit. Hanem az, hogy a tények alapján egy megdöbbentő, krimiszerű történetet tárjak olvasóim elé, mégpedig azokkal a szavakkal, amelyeket a kérdezettek használtak, illetve amelyek az általam kutatott dokumentumokban szerepelnek.

Idézeteim java részéhez lábjegyzet tartozik, hogy olvasóm azonosíthassa forrásaimat; igaz, ebben az előszóban mellőzöm őket. Nem mintha az előszó nem tényeken alapulna; könyvem bevezetéséhez azonban alkalmasabbnak látszott a jegyzetmentes forma. A vezérfonalat a következő szálak alkotják: Mengele rémtettei és az áldozatok; a Harmadik Birodalom és az orvostudomány; más náci orvosok bűnhődése; cinkosok, akik támogatták Mengelét az évtizedekig tartó szökésben. Könyvem legfontosabb kérdése így hangzik: hogyan történhetett meg Brazíliában, hogy egy ilyen kaliberű háborús bűnös büntetlenül élte le az életét, és az őt segítők is megúszták?

Tartalom

Előszó: Mi közöm a Mengele-ügyhöz?, avagy Tanácsos-e vizsgálódni egy „veszélyes” ügyben?

1. Halál a tengerparton, avagy Holtában is álnéven

2. Megszólalnak Mengele ikrei, avagy Az egész világ a háborús bűnös ellen

3. Hol az igazság?, avagy A sosem volt tárgyalás

4. Eltitkolt halál, avagy Te feladnád az apádat?

5. Egy ígéretes pálya, avagy Mit keresett Mengele Auschwitzban?

6. Mengele Auschwitzban, avagy A „jó bácsi”

7. Egy év Auschwitzban, avagy Mészárlás a mészárlásban

8. A cigánytábor felszámolása, avagy Mengelét előléptetik

9. Auschwitz felszabadul, avagy Mindhalálig szökésben

10. Nem mindenki bűnhődik, avagy Menekülés Európából

11. Nácik Buenos Airesben, avagy Mengele új élete

12. Az Eichmann-hadművelet, avagy Így jár, aki óvatlan

13. Hogy került Mengele Brazíliába?, avagy Hűséges elvbarátok

14. Serra Negra sem hoz nyugalmat, avagy Üldözési mánia

15. Bosserték: új barátság születik, avagy Mengele bizalmas baráti köre

16. Eldoradói magány, avagy Külvárosban az élet alkonyán

17. Nácivadászat mint még soha, avagy Kiderül, hogy Mengele meghalt

18. Kihantolják Mengelét, avagy De tényleg ő az?

Utószó: Pont kerül az utolsó mondat végére, avagy Egy valószínűtlen egyezség

Képek

Köszönet

Források és hivatkozások

Név- és tárgymutató

A képek szerzői és tulajdonjoga

Jegyzetek

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Túry Melinda

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 518 335 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Anton – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License