Andrew-nak,
érted átszelném az óceánt.

Palindrom – olyan szó, szám, szókapcsolat vagy szimbólumok szekvenciája, amely visszafelé olvasva is ugyanúgy értelmes.

Úgy kezdjük, ahogy végezzük;
úgy végezzük, ahogy kezdjük.

Ilyen az élet.

A közte lévő útba kell kapaszkodnunk.

ELSŐ FEJEZET

TEMPEST

Vasárnap, 8:00

NEM AZÉRT AKARTAM feltámasztani a testvéremet, mert szerettem őt.

Nem óhajtottam végső búcsút venni tőle, kimondatlanul maradt szavakat suttogni neki, vagy megtisztítani a lelkiismeretemet egy veszekedés miatt. Nem akartam hallani, ahogy még egyszer, utoljára kimondja a nevemet: Tempe.

A lelkemet lángba borító haragot kívántam enyhíteni. A dühöt, amely önálló életre kelt, belém vájta a karmait, és cselekvésre késztetett… még azokon a napokon is, amikor hullafáradt voltam a kora reggeli merüléstől, és akkor is, amikor elegem lett ebből a gyászos életből.

El akartam fojtani az emlékeimet a hosszú, sötét hajáról, ami a vízben kunkorodott, ahogy mélyebbre merült előttem, mert mindig pontosan tudta, hol folytassa a keresést. Száműzni szerettem volna az emlékeimet a táncos mozdulatairól, míg a közelben viharok tomboltak. Egyszer s mindenkorra el akartam felejteni csilingelő hangját, mely mostanra elnémult.

Bár rettenetesen feldühített, amikor eszembe jutott, attól még idegesebb lettem, ha arra gondoltam, hogy soha többé nem fogom hallani.

A neve kezdett elhalványulni a halála óta eltelt két évben, mintha egy mennydörgéssel tomboló vihar utolsó morajlása lett volna. Kezdetben a barátok – mind Elyseáé – úgy utaltak rá, a nővéred, mintha a neve említésétől friss könnycseppek gördültek volna végig egyébként is kipirult arcomon. Aztán ahogy a napokból hetek lettek, a nevét halkan, puhatolózva ejtették ki, mintegy jelezve, hogy ideje továbblépni. Felkelni az ágyból, és élni az életem.

Amikor a hetekből hónapok lettek, az emberek egyszerűen nem beszéltek többet róla. Mintha soha nem is létezett volna.

Aztán meghallottam valamit, ami merőben megváltoztatta a vele kapcsolatos érzéseimet, és a gyászom átalakult haraggá.

Úgyhogy muszáj volt még egyszer, utoljára hallanom a hangját. Szükségem volt az igazságra. Hát ezért kellett feltámasztanom.

Addig egyikünk sem nyugodhatott.

A hajó ringatózott a hullámokon, én pedig megvetettem a lábam, nehogy beessek a tengerbe. A Napkelte egykor a szüleimet szállította a munkahelyükre. Kicsi volt, de gyors. A kagylószínű fedélzet háromszög alakú volt, két „szárnnyal” a hajófar alatt, amik a víz alá buktak, hogy nagy sebességnél is megőrizzék az egyensúlyt. A fedélzet alatt egy zsúfolt kabin kapott helyet, a gyomra a tengerbe merült, mint egy agyonetetett halacskáé.

A sötétkék vizet bámultam. Fentről látni lehetett egy kis turbulenciát a mélyben: halvány jelét annak, hogy homoknál, sónál és tengervíznél több is van odalent.

Egy elsüllyedt város, ahol évek óta guberálok, és ahonnan még soha nem tértem vissza üres kézzel. Napbarnított, olívabarna bőröm mesélt az évekről, amiket a vízen és alatta töltöttem, értékesnek hitt tárgyakat keresve.

Ma fogok utoljára merülni itt. Elysea találta ezt a helyet tizenkét éves koromban, és most, öt évvel később már ismerem a vasból, üvegből és kőből épült labirintus minden titkát és szegletét. Csupán egyetlen szoba maradt még érintetlenül. És addig nem megyek sehova, amíg fel nem fedezem. Utána keresnem kell egy új, merülésre érdemes helyet, és remélni, hogy még nem fosztották ki úgy, mint sok más elsüllyedt várost a tengernek ezen a részén.

Meghúztam a búváruszonyom pántjait, amiket az Óvilág eltompított pengéjű késeiből készítettek. A rozsdás, vékony fém nyikorgott, miközben megmozgattam a lábamat, hogy teszteljem a mozdulatot.

– Jaj, fogd be – mondtam. Az uszony még az anyámé volt, nem engedhettem meg magamnak, hogy újat vegyek. Nem fogom elvesztegetni a bankóimat ilyen hülyeségre, amikor fel akarom támasztani a nővéremet. Kizárólag a búvárpalackom feltöltésére áldozok.

Ez az utolsó merülés, gondoltam, ahogy a számba vettem a légzőcsövet, és felhúztam a fejemre a hajlékony, átlátszó búrát. Amikor becsatoltam a búvárruhám nyakába, a búra felfúvódott.

Ez a végső búcsú. Egy újabb emlék, amit elraktározhatok, egy újabb kapcsolat Elyseához, amit örökre elvágok. A gondolattól el kellett volna szomorodnom, de pusztán rideg, acélos elszántságot éreztem. Hamarosan én is elfelejthetem Elysea nevét.

Belélegeztem, hogy ellenőrizzem az oxigénszintet a kis cilinderben, amit az övemre csatoltam.

A légzőcsövem kétszer sípolt.

Alacsony oxigénszint.

Lerántottam a búrát és kiköptem a légzőcsövet. Az ételtől eltekintve a búvárgáz volt a legdrágább árucikk. Ennek segítségével tudtuk megkeresni az Óvilág relikviáit: bármilyen hasznos tárgyat, amit ebben az új világban használni tudtunk. A merüléseim alig fedezték a megélhetésemet a Napéjegyenlőség-zátonyon, és ami maradt, azt félretettem a nővérem feltámasztására. Reméltem, hogy találok valamit az eddig érintetlenül hagyott szobában, hogy legyen miből feltöltetnem a búvárpalackomat, és időt nyerjek, amíg találok egy új romot, mert nem akartam hozzányúlni a megtakarításomhoz.

Visszatettem a légzőcsövet a számba, és felhúztam a búrát a fejemre. Muszáj, hogy elég legyen ennyi oxigén.

Megráztam néhány, irizáló kék spirálokkal díszített fekete követ a tenyeremben, amik mintha miniatűr, kavargó galaxisok lettek volna. Egyet beejtettem az óceánba, és elmormoltam egy imát a lenti istenekhez, hogy az engedélyükkel beléphessek a világukba, a szent menedékükbe… és túl is éljem azt. Gyerekes szokás volt. Amikor Elyseával kicsik voltunk, azt hittük, hogy a mélyben lakó istenek akarata vette el az emberek lelkét a hajókról a viharokban, és lopta ki a levegőt a búvárok tüdejéből. Nem tudtuk, hogy a puszta véletlenen múlt, a balszerencsén vagy a gyakorlatlan merülésen. A világunk veszedelmes hely volt.

Együtt tanultuk meg meghódítani az óceánt. Vagy legalábbis ezt hittem. Amíg Elysea meg nem fulladt, majdnem pontosan két évvel ezelőtt.

Mielőtt hagytam volna, hogy még több kétely ködösítse el az elmémet, megragadtam a vízhatlan táskámat, rácsatoltam a búvárruhám övére, és levetettem magam a hajóról.

A víz hideg volt, de csupán az ujjbegyeim fáztak, a testem többi részét megvédte a búvárruha. Az anyagot vékony, kék színű, gumis lemezekből varrták össze, mintha halpikkelyek lettek volna: mindig viseltem a ruháim alatt. Taposni kezdtem a vizet a nehéz fémuszonnyal, ami segített a merülésben.

Aprókat lélegezz, nyugodtan, egyenletesen. Nem tehettem róla, hallottam a gondolataimban a testvérem hangját. Elvégre ő tanított meg merülni.

– A szabadesés könnyű – mondogatta. – Tartogasd a levegődet a visszaútra. Akkor lesz rá szükséged. Kövess a sötétbe, Tempe. – Soha nem szólított a teljesen nevemen, ami a Tempest, azt állította, hogy az túl nyers a kishúgához. – A Tempee édesebb – jegyezte meg.

Alig emlékeztem már arra a kislányra, aki egykor voltam.

A szemem sarkából éles fényt láttam: a térképemet a lenti világról. Süllyedés közben arrafelé rúgtam magam. Nem sokkal később rozsdás fémalkotmányokat láttam, amelyek oldalára kék, lila és rózsaszín árnyak vetültek. Mióta a Nagy Hullámok körülbelül ötszáz évvel ezelőtt letarolták a világot, biolumineszcens korallok nőnek az elpusztított városok romjainál, megvilágítva az utat az óceánfenékig, mint az Óvilág lámpái a macskaköves utcákon, vagy a csillagok az éjszakai égbolton. Egy elsüllyedt csillagkép.

A látványtól mindig elakadt a lélegzetem. Bár az épület már régen halott volt, ragyogott az élettől. Gyönyörűnek láttam.

Követtem az ösvényt lefelé.

Amikor elhaladtam egy vörösesbarna fémtornyocska mellett, enyhén balra fordultam. A jégcsaphoz hasonló rozsdaképződmények, mint megkövesedett hínárok lógtak mindenhonnan. A lyukak, amelyek egykor ajtók és ablakok voltak egy élő világba, most lelketlen szempárként figyeltek ebből a vízi sírboltból.

Egy elveszett város. Egy megfulladt társadalom. A tökéletes aratás.

Megint sípolt a légzőcsövem. Felszínesebben lélegeztem, remélve, hogy az isteneknek tetsző a jelenlétem. Sok búvár kereste a mélyben lakó isteneket. Egy templomot, egy szentélyt, egy palotát. Bármit. De senki nem fedezte fel őket. A tagadók ezzel muníciót kaptak, hogy kételkedjenek az istenségek létezésében.

Azonban egy világban, aminek szinte a teljes egészét víz borítja, szükségünk volt vezetőkre. Az Óvilág a fenti istenekben hitt, és a csillagokat követve szelte át a szárazföldeket. Azonban mostanra nem sok szárazföld maradt, így felesleges volt az eget kémlelni. A víz lett a mesterünk.

Azt kívántam, bárcsak az épület mélyebben fekvő szintjeivel kezdtük volna a kutatást, amikor először felfedeztük ezt a helyet. De akkor merültem először. Elysea a felszínhez közelebb akart kezdeni, bár állítottam, hogy készen állok. Csak két évvel volt idősebb nálam, de a szüleink halála után inkább a gyámomként viselkedett, nem pedig a nővéremként. Akkoriban alig volt jó rám anya hátrahagyott uszonya.

– Majd belenősz – mondta Elysea, miközben olyan szorosra húzta az akkor még icipici lábamon, amennyire csak tudta. – Jó, hogy nagyobb, így tovább tudod használni.

Nem vitatkoztam, mert örültem, hogy én is merülhetek.

Most, öt évvel később már én voltam az egyik legügyesebb búvár Napéjegyenlőségen, az otthonunkban. Míg más gyerekek iskolába jártak, kihajóztak a szüleikkel, a barátaikkal úsztak és a rokonaikkal táncoltak, én merültem. Csak merültem és merültem.

Nekem semmi nem maradt a felszínen.

Mélyebbre merültem, és odafigyeltem a légzésemre, hogy spóroljak az oxigénnel.

Bár hiányzott, hogy Elyseával merüljek, szerettem egyedül lenni. Itt nem volt semmi, csupán a víz vezetett, a mélyben rejtőző istenek védelmeztek, a csend pedig megnyugtatta pihenésre képtelen gondolataimat. Elcsitította a haragomat.

Elysea szerencsés volt, hogy rátalált erre a romra. Biztosan letört egy nagyobb épületegyüttesről a Nagy Hullámok idejében. A legtöbb elsüllyedt város tele volt búvárokkal, így azokon a helyeken nem sok relikviát lehetett találni. De ez az épület más volt. Csak az enyém.

Közel volt Palindromina szigetéhez, és a legtöbb búvár kerülte a brutális hullámokat, amelyek a sziklás partnak csapódtak. Túl sokan fulladtak meg itt. Ráadásul a Napéjegyenlőség-zátonyon lakó emberek babonásak voltak. A sziget tele volt rejtéllyel, és körüllengte a halál.

Azonban én nem féltem Palindrominától. A létesítmény mindig is egyfajta szellem volt az életemben, de soha nem érintett meg közvetlenül, inkább egy baljós árnynak láttam.

Amikor az óceán fenekére értem, besiklottam egy kitört ablakon. Korall nőtte be a keretet, megvilágítva a bejáratot. Sokan úgy hitték, hogy a mélyben lakó isteneknek köszönhetjük a korallt, ami a Nagy Hullámok óta eltelt években jelent meg, és megvilágította az utat az elsüllyedt kincsekhez. Az istenek és a koralljuk nélkül az Óvilág elveszett volna az óceánban.

A légzőcsövem megint figyelmeztetően sípolt. Gyorsnak kellett lennem.

Az épület alsó szintjén apró boltok sorakoztak, amelyek össze voltak kapcsolva. Odabent még több korall világította meg a szobákat. Az első üzlet valami étterem lehetett. Az asztalok felborultak, a kerámiatányérok és üvegpoharak összetörve úszkáltak a vízben.

Gyorsan átvágtam a helyiségen, miközben ellenőriztem, hogy nem kerülte-e el valami a figyelmemet. Bármi értékes. A régi poharak érdekesek voltak, de nem sok bankót lehetett értük kapni. Valami hasznosat kellett találnom, hogy búvárgázt vegyek, és legyen miből kifizetnem Elysea feltámasztását.

Idelent a csontvázak olyan gyakoriak voltak, mint a citromsárga halacskák, melyek százas csoportokba verődve úszkáltak Napéjegyenlőség közelében. Korall nőtte be a lebomlott csontok közötti réseket, összetartva így a csontvázakat, és megvédve azokat a további bomlástól. Keresztüllebegtek az ajtókon és ablakokon, mintha még mindig élnének és lélegeznének, bár a bőrük és izmaik már rég odalettek.

Tizenkettő voltam, amikor először láttam világító csontvázat, és utána egy hétig rémálmaim voltak miatta. Mostanra a barátaim lettek. Elneveztem őket, kitaláltam a történetüket, személyiséggel ruháztam fel mindegyiket. Így kevésbé volt hátborzongató ez az egész. Alig.

Soha nem ment könnyen a barátkozás, de idelent a csontvázaknak nem volt választásuk.

Biccentettem Adreinek. Megkövesedett, piros és rózsaszín koponyája a konyhapulton nyugodott, csontos keze az arca mellett pihent, mintha éppen nagyon gondolkodott volna valamin. Az óceán fenekén nem sok mozgás volt, ide nem értek le a hullámok, és nem zavarták a halak sem. Ahogy elúsztam mellette, az uszonyom megmozgatta a vizet, amitől világító ujjai megrezzentek, mintha üdvözölt volna.

Továbbmentem a következő helyiségbe.

– Szia, Celci – köszöntem a csontváznak, amelyik a folyosón lebegett. A néhai nagynéném után neveztem el, aki gyerekkoromban halt meg kristálytüdő miatt. Még mindig emlékeztem, hogy a foga túl nagy volt az arcához képest, mint ennek a csontváznak. Gyengéden arrébb löktem Celcit, ahogy elúsztam mellette, és belöktem a mellettünk lévő szobába, hogy együtt legyen Adreijel. A holtaknak sem lenne szabad egyedül lenniük.

A következő üzlet egy könyvesbolt volt: itt szét sem néztem. A szoba le volt zárva, amíg fel nem feszítettem az ajtót. Bár néhány könyvet sikerült megmentenem, a többi gyorsan szétfoszlott, az ázott papír beterítette a helyiséget. A könyvek, amiket kibányásztam, nem sokat értek: amint felvittem őket a felszínre, a lapok elkezdtek bomlani a párás, sós levegőben. Talán jobb lett volna lent hagyni őket, hogy a szavak csapdában maradjanak a lapokon, el nem mesélt történeteik biztonságban legyenek a mélyben.

A történelmünk nagy része odaveszett. A régi istenek meséinek többségét elfelejtették, így tudtak felemelkedni az új istenek. Az emberek úgy hitték, hogy a régi istenek elfordultak tőlünk az önzőségünk miatt, és szándékosan nem figyelmeztettek minket a közelgő hullámokra.

Amikor a Nagy Hullámok lecsaptak, az emberek nemigen tudtak a hitükbe kapaszkodni.

Csak akkor kezdtek el ismét hinni abban, hogy nem vagyunk egyedül, amikor a korallok elkezdtek világítani. Végül mégsem hagytak el bennünket az istenek. Mint a csillagok az égen, a korallok úgy vezettek el minket a víz alá került készletekhez.

Túlélhettük ezt az új világot, a régi maradványainak segítségével.

Anya hitt a mélyben lakó istenekben, apa viszont nem. Lehet, hogy apa hitetlensége okozta a halálukat? Vajon rosszul értelmezte a háborgó vizet és a fekete égboltot, ami vérszomjas viharrá nőtte ki magát, elpusztítva a hajójukat? De akkor Elysea…

A lézgőcsövem figyelmeztetően sípolt. Hallak, gondoltam magamban. De még nem végeztem.

Megérkeztem az utolsó érintetlen szobához, és kinyitottam az ajtót a csípőfogómmal.

Nem csak azért tartottam vissza a lélegzetemet, hogy takarékoskodjak az oxigénnel, izgatott is voltam. De semmit nem láttam odabent. Leszakítottam egy világító koralldarabot az ajtófélfáról, és beúsztam a helyiségbe.

Csalódottan kifújtam a levegőt.

Régen színes, mára kifakult anyagdarabok lógtak a rozsdás rudakról, amik leszakadtak a plafonról.

Ruhabolt.

Reméltem, hogy a helyiség, ami az épület hátuljában volt, biztonságban maradt a hullámoktól, mint a könyvesbolt, azonban a bolt ablaka egy belső udvarra nézett. És az üveg régen megsemmisült.

Arrébb toltam a régi ruhákat, hátha találok ékszert, bizsut, bármit. De a Nagy Hullámok minden életet kisöpörtek ebből a szobából.

A légzőcsövem egyre sürgetőbben sípolt. Perceim maradtak csupán, és még el kellett kezdenem a lassú felemelkedést, hogy elkerüljem a keszonbetegséget. Kénytelen leszek búvárgázt venni és reménykedni, hogy gyorsan találok másik merülőhelyet.

De ekkor megakadt a szemem valamin. Valamin, ami a világos rózsaszín korallok között bujkált. Valami zöldön. Ritka szín, főleg idelent.

Átúsztam a bolt hiányzó ablakán, és felpillantottam. Az épület egy része beomlott, elzárva a belső udvart. Nem csoda, hogy nem láttam.

De nem ez ragadta meg a figyelmemet.

Előrébb úsztam, és a szívem egy ütemre dobbant az egyre sürgetőbben sípoló felszerelésemmel. Nem lehet. Az nem lehet.

Amikor az ujjbegyeimmel megérintettem a viaszoszöld felszínt, veszélyesen mély levegőt vettem. A légzőcsövem elkezdett jajveszékelni, de alig vettem észre.

Egy növény volt. Egy növény! Hála a mélyben lakozó isteneknek!

Most már szaggatottan lélegeztem. Egy növény több száz, több ezer bankót ér.

Befejeztem. Elmehetek Palindrominába. Végre végső búcsút vehetek Elyseától.

A növény fölött időzött a kezem, féltem, hogy semmivé foszlik, ha megérintem.

Hogy lehet ez? Persze, néhány búvár talált növényeket, de a nagy részük valamiféle hínár volt. Ez azonban különbözött tőlük. A hínár nem nőtt ilyen mélyen a sötétben. Ez szárazföldi növény lehetett. És valahogy túlélte.

Félrelöktem a közeléből a törmelékeket. Valami ráesett, és betakarta a levelei nagy részét. Valami organikus, a lágy és szemcsés tapintás alapján. Egy fa! Biztosan kidőlt a hullámoktól, és megvédte a növényt a bomlástól.

Izgatottan beszívtam volna a levegőt, de nem sikerült. A légzőcső sípolása állandó sikítássá változott.

Elfogyott az oxigénem.

Bedugtam az ujjaimat a földbe, hogy megkeressem a növény gyökerét. Ott. Gyengéden megrántottam, könnyen kijött. Néhány levél és gally letört róla. Csoda lenne, ha sértetlenül a felszínre tudnám vinni ezt a növényt.

Elkezdett lángolni a mellkasom, ahogy kihúztam egy átlátszó zacskót a táskámból, és betekertem vele a gyökereket. Forróság cikázott át rajtam, behatolt a vérembe, és buborékok formájában tört ki az ajkamon.

Levegő. Levegőre van szükségem.

Nem tudtam volna visszaúszni az üzleteken keresztül a felszínre. Gyorsabb kiutat kellett találnom.

Felpillantottam. Ez volt az egyetlen esélyem.

A hónom alá dugtam a növényt, és elrúgtam magam az uszonyommal. Erősen. A lángok beborították az izmaimat.

A felszínre. Most.

Elkezdtem felfelé úszni, majd odaértem a törmelékhalomhoz, ami elzárta az udvart. Egy nagy darab vakolat vált le a közeli falról. Meglöktem a vállammal, és reméltem, hogy megadja magát, majd felenged a felszínre, a világosba. Ez az épület eddig olyan jó volt hozzám. Biztosan nem fog cserben hagyni. Most nem.

A légzőcső abbahagyta a sípolást, már nem kellett figyelmeztetnie. Vagy meghalok, vagy a felszínre vergődöm. Még volt időm. Az évek során összeszedett búvártapasztalat megnövelte a tüdőkapacitásomat. Egy kis oxigént a mellkasomban tartottam. Maradt még néhány percem.

A vakolat elkezdte megadni magát, ahogy nekilöktem magam, törékeny volt a több évszázadnyi víztől. Addig lökdöstem a falat, amíg meg nem láttam a napfényt. A felszín!

Átúsztam a nyíláson, de nem maradt időm az óvatos emelkedésre. Miután a felszínre érek, be kell majd vennem egy pirulát, ami semlegesíti a buborékokat, amik épp az izmaimban és a véremben formálódnak. De most ez volt a legkisebb gondom.

Az a kis oxigén, ami eddig a mellkasomban volt, eltűnt. Nem dolgozott tovább a tüdőm.

Sem a lábaim.

Elyseára gondoltam. Így érezte magát az utolsó pillanataiban. Minden oldalról kékség vette körül. Ahogy engem is. Lángolt. Fájt. Rettegett.

De engem senki nem találna meg idelent. Nem maradt senkim, akinek hiányoztam volna. Jobb lett volna, ha ott maradok Adreijel. Nem akartam egyedül meghalni, mint a nővérem.

Rúgtam és rúgtam a lábammal, de túl messzinek tűnt a fény. Levegőért küzdöttem, de nem maradt semennyi. Legyőzötten kiköptem a légzőcsövet a búrámba.

Ennyi, ezek voltak az utolsó pillanataim. Anyára meg apára gondoltam.

És Elyseára… még azok után is, amit tett. Reméltem, hogy újra látom őket, bármi is történjék a halál után.

Ahogy elhomályosodott a látásom, a makacs tüdőm még egyszer, utoljára megpróbált levegőt szerezni.

Oxigén! Majdnem megfulladtam tőle. Hát persze! Egy kevés levegő segítségével fújtam fel a búrát.

A tüdőm megkönnyebbülten kitágult. És az a leheletnyi oxigén el is tűnt.

De elég volt.

A felszínre löktem magam.

MÁSODIK FEJEZET

LOR

Vasárnap, 14:00

PRÓBÁLTAM figyelmen kívül hagyni a testeket, amelyek a tartályokból figyeltek. Nem sikerült. A francba, sosem sikerült.

Gyűlöltem ezt a helyet. Utáltam a szagát. A tompa világítást. Mindent gyűlöltem, amit képviselt. Leginkább a halált utáltam. Azonban a testeket nem. Nem ők tehettek róla, hogy belekerültek Palindromina tudósainak cselszövésébe, hogy megmentsék a bolygót. Azt hitték, a kezükben tartják a jövőnket, mert életben tartották a haszonnövényeket. Ha a növények elsorvadnak, mind meghalunk.

Mostanra hozzá kellett volna szoknom ehhez a helyhez. Két éve dolgozom és élek idelent, Palindromina alagsorában, az Akváriumban, ahogy a többi dolgozó kedvesen becézte a helyet. De sosem tudtam hozzászokni a halottakhoz.

Palindromina szigete a létesítmény után kapta a nevét, ami kifejlesztett egy folyamatot, amely során fel lehet támasztani azokat, akikkel a fulladás végzett, még ha csak huszonnégy órára is. A legtöbben szerettek volna lehetőséget kapni, hogy elbúcsúzzanak a szeretteiktől, és Palindrominától ezt meg is kaphatták, ha ki tudták fizetni a háromezer bankót a szolgáltatásért. Azok, akiknek sikerült összeszedniük a pénzt, állították, hogy megérte, azonban az ár számomra mindig is zsarolásnak tűnt.

Tudtam, hogy a többi alkalmazott szerint a procedúra egy csoda volt, ami lehetőséget biztosított, hogy több időt tölthessünk el a szeretteinkkel. Egy ajándék a mélyben lakó istenektől. De valójában semmi csodálatos nem volt a feltámasztási folyamatban. A halál igazából egy rohadék. Soha nem játszott tisztességesen.

Hogy miért választottam mégis azt, hogy holtakkal veszem körbe magam?

Nem érdemeltem meg az élők társaságát.

Ideje volt beismerni a vereséget, és felkelni az ágyból. Kora reggel óta ébren voltam a szokásos rémálmom miatt. Két éve mindig ugyanezt álmodom. Az ember azt hinné, ennyi idő elég, hogy az álom veszítsen a hatásából. De még mindig Calen nevét ordítva ébredek fel. Az álom sem hozott enyhülést. Nem mintha megérdemeltem volna. A tudatalattim imádott emlékeztetni arra, amit tettem. Ez alól az előző éjszaka sem volt kivétel.

Amikor végre sikerült zsibbadt álomba merülnöm hajnali négy óra körül, az a nap fényesen ragyogva köszöntött, akár a napkelte. Mintha csak tegnap történt volna, nem pedig két évvel ezelőtt.

Palindromina egyik szikláján voltam. A sziklamászás volt az egyetlen, ami közben igazán önmagam lehettem. Olyankor nem a „szigeti srác” voltam. Egyszerűen Lor lehettem. Mászás közben én választottam meg a sebességemet, az utamat és a célomat. Ilyen kontrollt máskor soha nem éreztem. Senki nem irányította a mozdulataimat, nem támasztottak felém elvárásokat.

Ez csak az enyém volt. Én választottam. Nem úgy, mint Palindromina szigetét, ahol folyamatosan fogolynak éreztem magam.

A legjobb barátom, Calen nem volt olyan magabiztos mászó, de mindig mellettem volt, lemásolta a mozdulataimat. Néha máshogy nézett ki: a haja rövid volt, vagy fekete, vagy barna, nem olyan hosszú és szőke, mint a valóságban, és előfordult, hogy tudtam, álmodom, de mindig ott volt. Minden álmomban. Minden éjjel.

Gyerekkorunk óta legjobb barátok voltunk, együtt fedeztük fel a szigetet, mialatt az édesanyáink együtt dolgoztak. Míg a legtöbb palindrominai alkalmazott a közeli Napéjegyenlőség-zátonyon élt, és hajóval ingázott ide, a mi családjaink a szigeten laktak kis kunyhókban, hogy szemmel tartsák a létesítményt. Calen végül Napéjegyenlőségbe költözött, hogy ott járjon iskolába, én pedig itt maradtam az anyámmal. Megígértem a nagyszüleimnek, hogy vigyázni fogok rá, miután ők már nem lesznek. Mostanra csak én maradtam neki.

Calen minden hétvégén meglátogatott, sőt gyakran a barátait is magával hozta a zátonyról, hogy megmutassa nekik a hírhedt Palindrominát. Miközben őt egyre jobban érdekelték a lányok, a hajók és a bulizás, én meg akartam hódítani a szigetet. Már csupán egyetlen kihívás maradt, a sziget legmagasabb sziklája, a Megszentelt-hegy. Szinte fordított szögben csúcsosodott, és szigorúan tilos volt megmászni. Azonban ez nem tántorított el minket.

Álmomban, ahogy a valóságban is, a barátaink lentről figyeltek minket. A nevünket kiabálták, ahogy baljós felhők köröztek a szigetnél.

– Le kellene másznunk – mondta Calen, látható félelemmel a tekintetében.

De ahogy két évvel ezelőtt, úgy most is azt válaszoltam:

– Már majdnem ott vagyunk. Felérünk a csúcsára, mielőtt ideér a vihar.

Továbbmásztam, mert kétségbeesetten látni szerettem volna a szigeten túli világot. Calen pedig hozzám volt kötözve. De tévedtem.

Nem értünk fel.

A záporeső ránk zúdult, meleg vízzel borított be minket. Megtöröltem a kézfejemmel az arcomat, és valami sós ízt éreztem a számon. Lepillantottam. Csupa vér volt a kezem.

Calenre néztem, de őt nem érte el a véreső. Ahogy felhúzta magát mellém, megcsúszott a keze. Vér borította a sziklát. Egy pillanatig kapálózott, próbált fogódzót találni, mielőtt lezuhant volna. Odalent a barátaink sikoltoztak.

Gyorsan megragadtam a kötelet, hogy megakadályozzam Calen esését. Erősen megfeszítettem, a súlya engem is majdnem lerántott a szikláról.

– Kapaszkodj! – üvöltöttem, miközben tehetetlenül csüngött mellettem.

Nem válaszolt, az arca közömbös volt, a tekintetéből hiányzott az élet.

Ekkor fogtam fel az igazságot.

Álmodtam. Calen már meghalt. Még mindig kétségbeesetten változtatni akartam a végkifejleten.

Próbáltam felhúzni a kötelet, és biztonságba juttatni Calent, de képtelen voltam megszorítani, mert túlságosan csúszott a vértől.

– Ez a te hibád – szólalt meg Calen szívszorítóan sápadt arccal.

– Ne, ne, ne, ne!

De a kötél elszakadt. Mint mindig, Calen eltűnt, beesett a vízbe a barátaink közelében, akik elszörnyedve nézték végig a jelenetet.

Ostoba voltam. Arrogáns. Gyerekes. Egoista. Meg voltam győződve róla, hogy a sziget összes szikláját meg tudom mászni. Hogy meghódíthatom Palindrominát. Aztán a világot.

Csupán egyetlen nedves, csúszós szikla kellett, hogy emlékeztessen a tévedésemre. Egy hosszú zuhanás a vízbe. Az egyik legjobb barátom meghalt. Az arroganciám miatt. Miattam.

Amikor felébredtem, megkönnyebbülten vettem észre, hogy az Akváriumban vagyok. Nem akartam visszaaludni, mert tudtam, hogy azzal csak visszakerülnék a sziklára.

Megmozgattam a vállamat, hogy kiszálljon belőle a feszültség, aztán az ágyam mögötti könyvespolchoz nyúltam, hogy levegyek róla egy könyvet. A könyvtár a nagyszüleimé volt, amikor még éltek. Hatalmas gyűjtemény az Óvilágból. Mesék olyan helyekről, ahova gyalog vagy autóval utazhattál… nem hajóval. Akkoriban más volt az élet. Nem a túlélésről szólt. Hanem magáról az életről. Hogy milyen igazán élni.

Ez az átkozott új élet a holtaké volt.

A mai figyelemelterelés egy, az Óvilág építészeti látványosságairól szóló könyv. Arról szólt, hogyan utasította a kormány a városokat, hogy magasabb épületeket építsenek a túlnépesedés miatt. Néhány óvilági épület ezeremeletes volt. Persze azok omlottak le először a Nagy Hullámok érkezésekor.

Aztán elkezdtem a napi rutinomat: körbejártam az Akvárium folyosóit, hogy nincs-e szivárgás valahol, és közben bele-beleolvastam a könyvembe. Több száz ember volt idelent, akik megfulladtak, és akik arra a lehetőségre vártak, hogy végső búcsút vegyenek a szeretteiktől. A féktelen óceánnak, a veszélyes merüléseknek és a gyakori viharoknak köszönhetően a legtöbb halált a Nagy Hullámok óta a fulladás okozta, ami lehetőséget biztosított az emberek feltámasztására. A létesítmény tíz évig őrizte a testeket, aztán megszabadult tőlük. Csupán néhány sziget maradt fenn, így a tér rendkívüli fontossággal bírt. Palindromina nem adhatott örökre otthont a holtaknak.

Ha a szeretteid nem engedhették meg maguknak, hogy feltámasszanak, vagy ha nem a fulladás, hanem valami más végzett veled, a tested akkor is a létesítmény tulajdonába került a halálod után. Ez is része volt az egyezségnek a Zátonyok Felügyelőségével. A tudományos kutatásokra biztosított emberi alanyokért cserébe a zátonyok friss terményeket és létfontosságú gyógyszereket kaptak a vízi élethez. Igazságos üzlet, ugye? Végül is, mi szükséged lenne a testedre a halálod után?

Ahogy a fényes folyosókon sétáltam, a könyvemre szegeztem a tekintetemet, és próbáltam figyelmen kívül hagyni minden apró mozgást. Bár a holtak haja egy átlátszó sapka alá volt rejtve, néhány tincsük elkerülhetetlenül kiszabadult, és az arcuk körül lebegett, akár a hínár. A világító tartályvízben összemorzsolt korall ragyogott, ami megakadályozta a holttestek bomlását. Fel-le mozogtak a folyadékban, látszólag újjáéledve.

A legrosszabb a szemük volt. Nyitva tartották, színtelen írisszel bámultak, a pupillájuk tűhegynyire szűkült. Amikor befordultam egy sarkon, az egyik szempár pislogott.

Hátratántorodtam, elejtettem a könyvemet, és nekiütköztem egy vegyszereskocsinak, ami a hátam mögött volt. Az üvegek csörömpöltek és a padlóra gurultak. Szerencsére egyik sem tört el.

Az egész alagsor visszhangzott a hibámtól. A holttest nevetett.

– Raylan! – csattantam fel, amikor rádöbbentem, hogy az arc tulajdonosa egy üres tartály mögött állt, nem pedig benne volt. Felvettem a könyvemet, és a hátsó zsebembe dugtam. – Mi az átkozott vizet csinálsz?

Raylan kilépett a tartály mögül, aztán kétrét görnyedt a röhögéstől. Barna bőrét kiemelték a megvilágított tartályok, rövid, göndör haja szinte kékesfeketének tűnt ebben a fényben.

– Látnod kellett volna az arcodat! – A mellkasához kapott, és kidüllesztette a szemét, miközben kifigurázott. A szokásos őrzőegyenruháját viselte, ami tulajdonképpen egy bézs színű póló Palindromina logójával díszítve: két kéz tart egy levelet. A zátonyon lakók stílusát is becsempészte a megjelenésébe azzal, hogy egy fekete kötelet akasztott a nyakába, amiről egy óriási fog lógott. Inkább tűnt fegyvernek, mint ékszernek, és szöges ellentétben állt könnyed vigyorával, ami általában akkor jelent meg az arcán, amikor rajtam szórakozott.

– A holtakkal játszani nem vicces, Ray. – De nem tudtam elfojtani afeletti örömömet, hogy látom. Volt valaki a halottakon kívül is, akivel beszélhettem. Bár Ray tizennyolc éves volt, csupán egy év volt közöttünk, mégis sokkal fiatalabbnak tűnt nálam. Feltételeztem, hogy ez bűntudatom következménye volt, és azé, hogy állandóan hullákkal voltam körülvéve. – Mit hülyéskedsz idelent? – kérdeztem.

– Hoztam neked halpogácsát – válaszolta, és felém nyújtott egy kis fémdobozt, mintha valami békeajándék lenne. – Gondoltam, szeretnéd megkóstolni a legújabb adagot.

Kényszerítettem magam, hogy ne kapjam ki a dobozt a kezéből, és faljam be egyszerre az egészet. Ray halpogácsája volt a legfinomabb ezen az átkozott világon.

– Köszönöm – mondtam tele szájjal, mert csak nem tudtam kontrollálni magam. – Isteni.

Elvigyorodott.

– A tegnap esti bulira készítettem. El kellett volna jönnöd.

Megfeszült a vállam, és nagyot nyeltem.

– Mondtam, dolgom volt.

– Dolgod? Mit csináltál?

– Amit mindig: őriztem az alagsort. – Utáltam hazudni neki, de nem árulhattam el, hogy miért voltam idelent. A barátaim mindent láttak azon a napon. Én kényszerítettem Calent, hogy megmássza azt a sziklát, és nem hallgattam rá, amikor le akart menni. Bár a tudatalattim gyomorforgató részletekkel színezte ki az eseményeket, az álmaim így is idegesítően pontosak voltak. Gyakran eltöprengtem, vajon idővel elhalványul-e az emlék, vagy életem hátralévő részében kénytelen leszek újra meg újra átélni az akkor történteket.

A múlt elől nem bujkálhattam, de az emberek elől, akik ismertek, igen. Úgyhogy eltűntem a világ szeme elől.

Ray egy pillanatig némán tanulmányozott, mielőtt feltette a kérdést: – Miért nem engedik soha, hogy legyen egy szabad éjszakád? Tudom, hogy az igazgató félelmetes, de biztosan megértené. Kell, hogy legyen életed ezen a helyen kívül is.

De pont ez volt a lényege annak, hogy idelent voltam. Sosem hagyhatom el, nem akarom elhagyni az Akváriumot. Nem érdemlem meg, hogy legyen életem a nedves, sötét alagsoron kívül is. Nem érdemlem meg, hogy élvezzem a kinti világot, amikor elloptam azt Calentől. Igazság szerint Ray barátságát sem érdemeltem meg, bár úgy tűnt, őt nem tudtam ellökni magamtól.

Amikor hat hónappal ezelőtt először jött le az Akváriumba, menedéket keresett, hogy elbújjon, miután elvégezte az első feltámasztását. Túl sok volt számára a páciens családjának gyásza. Bár először ösztönösen figyelmen kívül akartam hagyni Rayt, végül azon kaptam magam, hogy kisétálok az árnyékból, és megvigasztalom. Elmeséltem, hogy a hely tehetett róla, ez vonzotta hozzánk a halált, mint a part a hullámokat. Csupán annyit tehettünk, hogy vártuk a holnapot, és reméltük, hogy az jobb lesz.

Ironikus, tekintve, hogy soha nem engedném meg magamnak, hogy elhagyjam az alagsort. Az volt a büntetésem, hogy idelent éltem, távol (majdnem) mindenkitől.

– Van életem – mondtam végül. – És szükségem van a pénzre. – Gyenge kifogás volt, ráadásul egyáltalán nem igaz, de reméltem, hogy elfogadja. Mint általában.

– Mire kell a pénz? Még több óvilági könyvre? Szerintem az már le van papírozva. – Nevetett. – Lepapírozva, érted?

– Nem vicces. – De mosolyogtam. Ray társaságában lehetetlen volt nem vigyorogni.

Rácsapott meztelen alkaromra.

– Olyan sápadt vagy, hogy kezdesz rájuk hasonlítani! – Ő az egyik zátonyról származott, Napéjegyenlőségről, és az egyébként is barna bőre még tovább sötétedett attól, hogy éveket töltött a vízen.

– Kösz a támogatást, Ray. – Ezt már hallottam tőle. Sápadt, mint egy hulla. Vagy a kedvencem: a holtak bőrét viseled.

Elhalványult a mosolya. Túl sokáig tartottam tőle a távolságot? Végül is, hat hónapja barátok vagyunk: előbb-utóbb elege lesz a hárításból. Ezért azt mondtam:

– Talán legközelebb. – Bár az soha nem fordulhat elő.

– Nagyszerű! – Szerencsére könnyű volt a kedvére tenni. Féltem, hogy nemsokára eljön a nap, amikor válaszokat fog követelni.

– Szóval, milyen volt a buli? – kérdeztem témát váltva.

– Király! – Sugárzott a boldogságtól. Mindig ilyen volt az arckifejezése, amikor Napéjegyenlőségről beszélt. – Találkoztam egy nagyon cuki sráccal. El kellett volna jönnöd! Sok lány is volt ott.

– Aha – reagáltam közömbösen. Nem voltam benne biztos, hogy egyáltalán emlékszem, hogyan kell egy lánnyal beszélgetni, nemhogy flörtölni valakivel.

Ray a nyomomba szegődött, a lépései nagyokat koppantak mögöttem. Néhány évvel ezelőtt balesetet szenvedett. Két hajó összeütközött, és a bal lába beszorult közéjük, így az összes csontja eltört a bokájában. Mostanra már egészen rendbe jött, de gyakran láttam, hogy egy hosszú nap végén grimaszol a fájdalomtól.

– Jól vagy? – kérdeztem.

– Én? – Rám villantotta jellegzetes vigyorát, felfedve a rést az első fogai között. – Én mindig jól vagyok, haver.

Tudtam, hogy nem szeret beszélni a balesetéről, de utáltam látni a szenvedését. Nem a sérülés miatti fájdalmát, hanem hogy elvesztette az egyetlen dolgot, ami azzá tette, aki.

Ray szenvedélye az óceán iránt az őseiig vezethető vissza, akik már a Nagy Hullámok előtt is tengerészek voltak. Ray régen szigonyos halász volt, több időt töltött a mélyben, mint a felszínen. Viszont a balesete után nem akart visszamenni az óceánba, mert tudta, hogy képtelen lenne úgy úszni, mint előtte. Ahhoz mindkét lábának erősnek kellene lennie, csak úgy tudja mozgatni a mélytengeri uszonyokat. Vagy legalábbis nekem ezt mondta. Ehhez viszont meg kellene gyógyítania a sérült szalagokat a lábában, amire a legalkalmasabb hely Palindromina volt. Itt nyugodtan kutathatott.

Bár a tudósok felfedeztek egy módszert, amivel helyrehozzák az agykárosodást és a tüdősérülést a fulladás után, ez nem bizonyult tartós megoldásnak: a szövetek huszonnégy óra után visszatértek a korábbi állapotukba. Amikor Ray nem őrzőként dolgozott, szabadidejében az orvosi részlegen segédkezett, mert remélte, talál valami módot, hogy átültesse a módszert, amit a tudósok az agy és a tüdő gyógyítására fejlesztettek ki, hogy a segítségével meggyógyíthassa az élők sérült sejtjeit és szöveteit.

– Ki volt a mai kliensed? – kérdeztem. Megint témát váltottam.

– Egy nagyon kedves hölgy – válaszolta Ray elfogódottan. Annak ellenére, hogy állandóan a halál vette körül, mégis sikerült együttéreznie a kliensekkel és a páciensekkel. Azon gondolkodtam, vajon idővel eltompul-e ez a képessége. Gyakori következménye volt az itteni munkának, hogy az ember elkezdte a halált átlagosnak tekinteni… olyasminek, ami mindennap bekövetkezett. És nem olyasminek, ami tönkretette a családokat és a jövőt.

– És a páciens… a feltámasztott?

– A fia. – Ezúttal határozottan gyengéd volt a hangja. – Hat hónappal ezelőtt fulladt meg. Az anya a végén azt akarta, hogy ott legyek mellette.

– Tényleg? – Általában a kliensek egyedül akartak maradni a feltámasztott szeretteikkel.

– Elmagyaráztam, hogy ez nem így működik. Nem akarjuk, hogy a páciensek megtudják, mi történik. Ráadásul tudod, hogy nem szeretek a feltámasztottak társaságában lenni. – Elfintorodott. – Hátborzongató.

Felvontam a szemöldököm.

– Hányszor kell még elmondanom, hogy a feltámasztottak nem bűzlenek? Teljesen életben vannak. Huszonnégy órán keresztül. Utána eltávoznak.

– Szerintem más a szaguk. – Megkoppintotta az orrát. – Anyám azt mondja, jó érzékem van az ilyesmihez.

– Anyád a saját árnyékától is fél.

Felemelte az ujját, és szóra nyitotta a száját, hogy vitatkozzon, de végül csak annyit mondott: – Jogos.

Ray elárulta, hogy az anyja még hitt a régi istenekben. Gyűlölte Palindrominát, és azt, hogy a halottakon nyerészkednek. Idelátogatott, amikor Ray elkezdett itt dolgozni: könyörgött neki, hogy mondjon fel, és térjen vissza Napéjegyenlőségre. Csupán egy órát töltött a szigeten, mielőtt visszament a hajójára. Azt állította, hogy az egész hely bűzlött a haláltól. Valószínűleg a holttestek szagát találta ismeretlennek.

Azonban nem tévedett. Ez a sziget halál volt, és a halál ez a sziget. A kettőt nem lehetett elválasztani egymástól.

Én nem hittem a mélyben lakó, régi istenekben. Időpocsékolás volt. Mi határoztuk meg a sorsunkat. Ezt nálam jobban senki sem tudta.

– Szóval, amíg itt vagyok… – Ray megköszörülte a torkát. – Kérnék tőled egy szívességet.

– Nem – vágtam rá anélkül, hogy ránéztem volna.

– Ó, ne már! – Átkarolta a vállamat. Lábujjhegyre kellett emelkednie, hogy elérje. – Egyszerű szívesség, haver.

– Valamiért kétlem. – Azok alapján, amiket Ray mesélt, rendszeresen bajba keveredett. A hétköznapi őszintesége szembement Palindromina titkolózásával.

– Pedig az. A lenti istenekre esküszöm. – Szemtelenül csengett a hangja. Az arckifejezése azonban meglepően óvatos volt.

Aggódott a reakcióm miatt. Ez nem jelentett jót.

– Akkor ki vele – mondtam. – Bökd ki.

A mögöttem lévő kemencére villant a tekintete. Az Akvárium hátsó részében találtuk magunkat, ahol a korábban feltámasztott testeket tárolták, mielőtt eltemették őket a templomban a tenger fenekén. Mivel nem sok szárazföld maradt, megtiszteltetésnek számított, ha oda temették az embert, azonban csak kevesen engedhették meg maguknak az árat, amit a létesítmény kért érte, ez pedig szakadékot teremtett azok között, akik a zátonyokon éltek, és a sziget dolgozói között, akik elég vagyonosak voltak hozzá.

A holtakat nem lehetett kétszer feltámasztani: a szívük nem bírta a terhelést. Ha a rokonok nem engedhették meg maguknak, hogy a szerettüket a templomba temessék, a testeket a kemencében semmisítették meg. Szerencsére ez nem volt része a munkaköri leírásomnak. Nessandra, Palindromina igazgatója irányította a testek megsemmisítését.

– Khm – kezdte Ray, és mindenhova nézett, csak rám nem. – Van holnap egy kliensem…

– Teljesen kizárt. – Zsebre tettem a kezem, miközben rájöttem, mit akar.

– Ne már! Lééééégyszi! Csak egy kliens. Egyetlen árva kliens. Csak vigyáznod kell rá. Egyszerű. Minden automatikus. – Elvigyorodott, és megérintette a képernyőt a fém echolinken a csuklóján. Az őrzők technológiája: nyomon követte a páciens feltámasztását. A puszta látványukat is gyűlöltem.

– Nagyszerű, akkor majd te megcsinálod. – Folytattam a sétát.

Ray hebegett.

– Szeretném, ha fogadnád a klienst, meggyőződnél róla, hogy nyugodt, és…

– A tartályok karbantartását végzem, nem vagyok őrző. Ráadásul tudod, hogy ez szabályellenes. – Az őrző felelt a páciensért a feltámasztás ideje alatt. Biztosította, hogy ne szerezzen tudomást a haláláról, illetve hogy ne hagyja el a létesítményt. Palindrominában dolgozni kívánatos munka volt, mivel itt ötször annyit lehetett keresni, mint bármely más szakmával. Azonban magas árat kellett fizetni az állásért. Amivel újonc őrzőként Ray nagyon is tisztában volt. – Nem hiszem el, hogy ezt kéred tőlem! Nessandra leharapná a fejedet!

– Nem kell elárulnunk az igazgatónak – válaszolta halkan.

Nessandra, avagy a Holtak Királynője, ahogy az alkalmazottai nevezték, szigorú szabályokat alkotott, hogy megvédje a vállalatát a zátonybeli kritikusoktól. Rayen kívül ő volt az egyetlen, aki tudta, hogy idelent vagyok. Nem sodorhattam veszélybe az egyetlen menedékemet.

– Nem. – Épp elég halált láttam idelent, nem fogom őrzőként testközelből is végignézni. Nem volt helyes, amit Palindromina csinált. Úgy állította be magát, mintha érdekelné az emberek vesztesége. De nem így volt. A gyász csupán profitot termelt a vállalatnak. És mindenki megfizette az árát. A holtak és az élők egyaránt.

– Kérlek, Lor. – Ray halkan, könyörgőn beszélt.

Abbahagytam a sétát, és megfordultam. Ray ritkán volt ilyen komoly.

– Mi folyik itt?

Összeráncolta a homlokát.

– Egy orvos látogat Napéjegyenlőségre az északi zátonyokról. Hetekkel ezelőtt kértem tőle időpontot. – Mély levegőt vett. – A rehabilitáció a szakterülete.

A bal lábára néztem. Mielőtt Palindrominába jött, Ray háromezer kilométeres körzetben minden orvoshoz ellátogatott. Senki nem tudott megoldással szolgálni a problémájára. És bár Ray reménykedett, hogy itt meg tudja gyógyítani a lábát, ez volt az első alkalom, hogy a rehabilitációt emlegette, és nem azt, hogy valamilyen gyógymód után kutat. Készen állt továbblépni? Rájött, hogy létezik odakint más jövő is a számára, hogy nem kell a múltba ragadva élnie? Hogy nem muszáj olyannak lennie, amilyen én vagyok?

– Holnapra nem lett volna szabad beosztaniuk – magyarázta –, de az előbb kértek időpontot egy feltámasztásra. Én vagyok a legalkalmasabb, mivel hasonló korú vagyok, mint a kliens, és a többi fiatal őrzőnek dolga van. Tudod, hogy nem kérnélek erre, ha nem lenne muszáj, de már így is állati pipa rám az igazgató. Nem veszíthetem el a munkámat.

Palindromina rejtélyének egy része szándékos volt. A tudósok azt akarták, hogy a folyamat misztikusnak tűnjön, mintha a lenti istenek áldásával történne. Múlt héten Rayt felfüggesztették, mert elárulta egy kliensnek, hogy ha néhány óránál több időre kivesznek egy testet a tartályból feltámasztás nélkül, az a szemed láttára fog elkezdeni bomlani és cseppfolyósodni. Minél több idő telt el a haláluk óta, annál gyorsabb a bomlás: ezt én említettem neki korábban. Raylan nem akarta megijeszteni a klienst, de a nagy szája miatt Nessandra elveszített egy értékes vásárlót. A Napéjegyenlőségen lakók közül sokan már így sem bíztak Palindrominában. A szájhagyomány rengeteget jelentett. Érezniük kellett, hogy halott szeretteik biztonságban vannak itt, és hogy a befizetett adójuk jó helyre került.

– Sajnálom – mondtam. – Nem hagyhatom el a helyemet. – Éveken keresztül Calen volt az egyetlen kapcsolatom a szigeten túli világgal. Most, hogy meghalt, mintha mindez nem is létezett volna.

Ray volt az egyetlen emlékeztetője az alagsor falain kívüli életnek.

– Kérlek. – Egymásnak feszítette a tenyereit, mintha imádkozna. – Huszonnégy óra, aztán visszatérhetsz ebbe a dohos alagsorba, és folytathatod a bujkálást az élet elől.

Keresztbe fontam a karomat a mellkasomon.

– Nem bujkálok.

– Tényleg? Akkor miért nem hagyod el soha az Akváriumot? – Hangja kihívóan csengett.

Mindig azt hittem, hogy sikerült átvernem. Talán alábecsültem.

– Persze hogy ki szoktam menni innen. – Erőltetetten felnevettem. – Rendszeresen kijárok. Ne legyél nevetséges!

– Lor – mondta lassan, óvatosan –, láttam hátul az ágyadat.

Fel akartam csattani, rákiabálni, hogy tűnjön innen. Megmondani, hogy tévedett. Hogy nem idelent élek. De haboztam. Nem tudtam hazudni neki.

– Senkinek nem fogom elárulni – jelentette ki gyorsan, amikor észrevette a félelmemet. – Megtartom a titkodat. Megértem, ha nem akarsz róla beszélni.

Felmordultam. Egyáltalán nem értette. Hogy is érthette volna? Az elmúlt hat hónapban végig hazudtam… a barátomnak. A barátomnak, aki most a segítségemet kérte.

Láttam a kétségbeesést a tekintetében, miközben érezte, hogy kicsúszik a kezéből a lehetőség, hogy találkozzon ezzel az orvossal. Tudtam, milyen érzés, ha az embert kísérti a múltja. Bárcsak felszabadíthattam volna ezalól!

Nemet kellett volna mondanom. El kellett volna löknöm magamtól. Hogy soha többé ne találkozzak vele.

De a gondolat, hogy némán éljem le az életem, még hosszú-hosszú évekig, hatalmas, tátongó lyukat vájt belém. Muszáj volt kapaszkodnom valamibe. És ez a valami Ray volt.

Ha megmutatom neki, hogy képes vagyok elhagyni az Akváriumot, talán még egy kicsit fenn tudom tartani a barátságunkat. Tudtam, hogy képtelenség örökre fenntartani ezt a színjátékot, de a holnap legalább még az enyém.

– Rendben – bólintottam rá végül. – Átveszem a helyedet. Most az egyszer.

Felcsillant a szeme.

– Komolyan?

Biccentettem, mintha semmiség lenne. Mintha az, hogy kilépek ebből az önként magamra vállalt börtönből, nem sértené meg Calen emlékét. Amikor meghalt, megesküdtem, hogy soha nem fogom elfelejteni. Hogy megfizetek, amiért elvettem az életét.

– Köszönöm! – Ray hátba veregetett. – Csak csinálj úgy huszonnégy órán keresztül, mintha te lennél én. Őrzőként az a feladatod, hogy átvezesd a klienst a feltámasztási folyamaton, és ott legyél, ha valami balul sülne el. De nem fog. Sima liba, haver. Repülni fog a vitorlád.

Csak az idő a megmondhatója, hogy megbánom-e majd ezt a döntést.

HARMADIK FEJEZET

TEMPEST

Hétfő, 10:00

Két órával a feltámasztás előtt

MÉG MINDIG NEM TUDTAM ELHINNI, hogy a növényemet döbbenetes négyezer bankóért vette meg a Napéjegyenlőségi Felügyelőség. Máskor könyörögnöm kellett, hogy valaki vegye meg a talált kincseimet. Elázott könyvek, lemeztörmelékek, anyagdarabok: egyik sem ért valami sokat. Azonban egy növény… egy növény a mindent jelentette. Többet ért, mint amit az elmúlt öt évben összesen sikerült összekaparnom. Elysea büszke lenne rám.

Bár nem hinném, hogy a növény bármi ehetőt fog teremni, mégis azt jelentette, hogy valami túlélt a mélyben. Reményt adott a Felügyelőségnek. Bár Palindromina terményei ellátták élelemmel a közeli zátonyokat, köztük Napéjegyenlőséget is, ez sajnos nem volt elég ahhoz, hogy eltartsa az egyre növekvő népességet. Muszáj volt alternatív élelemforrást találnunk. És ha a növények életben tudnának maradni a víz alatt, nem lennénk Palindromina szigetéhez kötve.

Napéjegyenlőség már évek óta küszködött. Bár mi voltunk a Palindrominához legközelebb fekvő zátony, szükségünk volt valamire, amit elcserélhettünk ételre. Már az összes közeli merülőpontot kiaknáztuk. A következő néhány évben halon és a mélyből felhozott hínárokon fogunk élni. Megfelelő, de nem túl kielégítő. Főleg, ha figyelembe vesszük, hogy a délebbi zátonyoknál még mindig voltak felfedezetlen városok, amik lehetővé tették számukra, hogy kifizessék a gyökérzöldségeket, a rizst, a gyümölcsöket és a gyógynövényeket. Amik mind Palindrominán termettek.

Nem tudtam, hogy fogja Napéjegyenlőség túlélni a következő évtizedet. De ez nem az én problémám volt. Legalábbis még nem.

Amikor tegnap elvittem a növényt a déli aukcióra, a Napéjegyenlőségi Felügyelők majdnem eszüket vesztették a boldogságtól. Kérdésekkel bombáztak.

Szárazföldet találtál?

Hol találtad a növényt?

Van több is?

Vigyél oda minket. Most!

Oké, nem mind volt kérdés.

Megadtam nekik a merülőhely koordinátáit, mert tudtam, hogy már felesleges visszatérnem oda.

Míg Napéjegyenlőség polgáraitól elvárták, hogy elvégezzék a munka nehezét, ha valami igazán értékes került elő, a Felügyelőség mindig lezárta a helyet, és a saját csapatát küldte oda, hogy a tárgy felszínre hozatala megfelelő gondossággal történjen. Az épületemet egy órán belül elfoglalták a felügyelőség búvárai. Nem mintha maradt volna ott bármi értékes.

Minden jót kívántam a kis növényemnek, amikor átadtam. Bár a viaszoszöld növénynek többet kellett volna jelentenie számomra, mint a kezemben tartott festett, összeszőtt hínárlapoknak, mégsem így volt. Csak a bankó számított.

A pénz nagy részét Elysea feltámasztására fogom fordítani. Az elmúlt két évben minden döntésem a halott nővérem feltámasztásáról szólt. Fogalmam sem volt, ki lesz belőlem, miután magam mögött hagyom az emlékét. Nem voltam biztos benne, hogy ki akartam lenni.

Megráztam a fejemet. Emiatt majd később aggódom. Ma randim van Palindrominával.

Előző este egy szemhunyásnyit sem aludtam. Fűtött a várakozás izgalma. Megint látni fogom Elyseát. Végre megtudom az igazat a szüleimről.

Miután visszaértem a szobámba, kiborítottam a bankókat az ágyamra. Kiszámoltam háromezret, és bedugtam a kagylókból készült ékszeres dobozomba. A megmaradt ezren végighúztam az ujjbegyeimet. Nem kellett több penészes hínárt és halmaradékot guberálnom a kantin szemeteséből.

Betettem az ékszerdobozt a vízhatlan táskámba, és még egyszer körülnéztem a szobában. Lehet, hogy Elysea személyes tárgyainak nagy részét eltávolítottam, de így is frusztrálón jelen volt. A rozsdás fémfalakat hínárpasztával zöldre festette, hogy emlékezzünk, volt olyan időszak, amikor egész erdők álltak a bolygón, nem csak néhány fa a megmaradt szigeteken. Hogy emlékezzünk arra az időre, amikor léteztek virágos mezők. De az évszázadokkal ezelőtt volt. Jelenleg a kékségben élünk. A víz volt az otthonunk. A zöldet elnyelte a mély. Vagy legalábbis ezt gondoltam, amíg meg nem találtam azt a növényt.

Még a keskeny fémpolcokra rakott poharak is rá emlékeztettek. Mindig rám szólt, hogy lefelé fordítva tegyem le őket, mert azt állította, hogy a drágalátos kávéjának sós íze van a levegő sószemcséitől. Ha a poharat fejjel lefelé fordítottuk, a sós por nem tudott összegyűlni benne.

Nem értettem a problémát. Mi a baj a sós kávéval? Nem elég, hogy a világunk csupa kék volt, ráadásul mindent ellepett a kikristályosodott só. Minden ropogott, kérges volt, száraz és kemény. Anyánk megtanította, hogyan rázzuk ki a kristályport a takarónkból minden este lefekvés előtt, bár azt nem előzhetted meg, hogy az éjszaka folyamán a só lerakódjon az ajkadra, és összeragassza a szemhéjadat.

Most megragadtam a kedvenc kagylóbögréjét és megfordítottam, hogy össze tudjon gyűlni benne a só. Elysea soha többé nem fog rám szólni. Ahogy senki más sem.

Otthagytam a szobámat, és elindultam a forgalmas kikötőbe.

A nap magasan járt az égen, a levegő már megtelt sóval és párával. Olyan volt, mintha az ember egy vastag, nedves takarón keresztül lélegzett volna. A tüdőm küszködött, nehéznek éreztem, mint amikor visszatartottam a lélegzetemet a víz alatt. Száraz, sós, fekete hajamat a fülem mögé tűrtem.

Végigsétáltam egy rozsdás pallóhídon, ami egykor egy óvilági épület váza volt. A Nagy Hullámok után a túlélők az egész világon a megmaradt néhány szigetre húzódtak, különböző kultúrákat egyesítve. Azonban hamarosan felfedezték, hogy a szárazföldet jobb meghagyni a növénytermesztésre, ezért építették fel a zátonyokat az elsüllyedt Óvilág városainak romjaiból, amiket előrángattak a mélyből. Most hatalmas horgonyok kötötték a lebegő fémszerkezeteket az óceán fenekéhez, amit az őseim az otthonuknak neveztek.

Jelenleg körülbelül tizenötezer zátony létezett, mindegyik a legközelebbi szigethez tartozott, egy nyolcszáz kilométeres körön belül. Ennél messzebbre nem lehetett eljuttatni a terményeket, mert tönkrementek. Napéjegyenlőség volt a legnagyobb zátony, több mint tízezer embernek adott otthont.

Elsétáltam Napéjegyenlőség központja mellett, ami egy kör alakú épület volt, aminek az alsó részén kapott helyet a Felügyelők csarnoka, míg felül egy átriumot alakítottak ki a kantinnak, ahol a közösségi étkeztetés zajlott. A tetőre egy magas villámhárítót szereltek, ami áramot generált a Napéjegyenlőség alatt forgó turbináknak: ez volt az egyetlen formája az elektromosságnak. A központi épületből szétágazva több burjánzó lakóövezetet alakítottak ki, ahova fémházakat húztak fel. A házaknak domború tetejük volt, mint egy megfordított kanálnak, ami segített összegyűjteni az esővizet, amit ivásra és mosásra használtunk.

Gyerekek, iskoláskorúaknál fiatalabbak csoportosultak a pallóhidak szélén, amelyek a lakóövezetek között húzódtak, kis kezecskéikből horgászbotok lógtak. Szerencsések lesznek, ha fognak egy apró cukorhalat. El kellett hagyni a kikötőt ahhoz, hogy valami normálisat fogjon az ember: a halak féltek a turbináktól.

Az idősebb gyerekek Napéjegyenlőség iskolájába jártak, ami egy nyitott osztályterem volt a Felügyelőség csarnokának széléhez kapcsolva. Az osztály tele volt, szinte nem is lehetett látni a fémpadot, amin a gyerekek ültek. Amikor elsétáltam mellette, hallottam, hogy a tanár az Ilani nevet emlegette. A Jégnemzet.

Az őseim régen Ilani közelében éltek, ez a szárazföld az elsők között süllyedt el. Azelőtt az Óvilág a háború szélén állt, rengeteg volt a szárazföld, és minden nemzet túlnépesedett. Az egyetlen érintetlen területet, Ilanit vastag jég borította, és egykor a bolygó több mint egyharmadát befedte.

A kormányok egyetértettek abban, hogy szabaddá kell tenniük a földet, hogy ezzel véget vessenek a globális túlnépesedés és erőforráshiány krízisének. A tervük az volt, hogy felolvasztják Ilani egy részét, azonban a bomba túl hatásosnak bizonyult. Az összes jég elolvadt, a vízszint globálisan megemelkedett, ami emberek milliárdjainak halálához vezetett.