A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christopher Andersen: Brothers and Wives

(Gallery Books, 2021)

Copyright © 2021 by Andersen Productions, Inc.

Fordította: Sóvágó Katalin

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2022

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Szerkesztő: Rózsa Judit

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-397-2

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Fantasztikus unokáimnak
Grahamnek, Charlotte-nak és Teddynek

A KÉPEK FORRÁSAI

Alpha Photo Press: 1

Shutterstock: 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48

Zuma Press: 32

Borítófotó: Getty Images

TARTALOM

EGY

„De azért én nagyon szeretem” / „Még csak nem is szóltak a királynőnek” / „Mi a francot képzel ez?”

KETTŐ

„Mami, nézd, a hercegnő doboza!”

HÁROM

„Mindig fennállt annak a határozott lehetősége, hogy a fiúk megölik egymást”

NÉGY

„Ez nem helyes, ez nem normális!”

ÖT

„A csillagok együttállása kedvező, minden maga volt a tökély!”

HAT

„Minden összetört” / „Nem tudunk elszakadni egymástól soha életünkben”

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

KÉPEK

FORRÁSOK ÉS JEGYZETEK

BIBLIOGRÁFIA

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Ahogy az testvéreknél szokott lenni:

vannak jó napok, és vannak rossz napok.

HARRY HERCEG

EGY

„DE AZÉRT ÉN NAGYON SZERETEM” / „MÉG CSAK NEM IS SZÓLTAK A KIRÁLYNŐNEK” / „MI A FRANCOT KÉPZEL EZ?”

Sandringham House, Norfolk

2019, karácsony első napja, délután három óra

Vilmos szíve összeszorult. Volt gyakorlata benne, hogy ne mutassa ki az érzelmeit, ráadásul mivel pár méternyire ült az apjától, a walesi hercegtől és a nagyanyjától, a királynőtől, minden érintettnek az volt a legjobb, ha kifejezéstelen arcot vág. Csatlakozva honfitársaikhoz az évenként ismétlődő szertartáson, a Londontól 96 mérföldre északra elterülő, 20 000 hektáros koronabirtok közepén álló kastély barlangszerű Hosszú Könyvtárában összegyűlt rangidős családtagok ugyancsak megnézték „Őfelsége Legkegyesebb Beszédét”, a királynő tévés karácsonyi üzenetét az alattvalóknak. Hatperces beszédében az uralkodó a dédunokája, Archie Mountbatten-Windsor születését nevezte az egyetlen fénysugárnak az elmúlt „meglehetősen rázós évben”, amely magában foglalta a Brexitet, Britannia gyötrelmes kiválását az Európai Unióból, a kiskorú lányokkal üzletelő hálózat botrányát, amitől András herceg, a királynő második fia kegyvesztett lett, a kilencvennyolc éves Fülöp herceg rövid kórházi kezelését közvetlenül az ünnepek előtt, valamint Archie anyjának, Meghan Markle-nak keserves – és bulvárlapokat boldogító – küzdelmét az új szerepével a világ legjobban szemmel tartott családjában.

Ebben semmi új sem volt Vilmos herceg számára – elvégre páholyból nézhette a Windsor-dinasztiát megrázó mostani és hajdani eseményeket –, de még így is meghökkent a nagyanyai beszéd igazi üzenetétől. A karácsonyi beszéd mindig is az uralkodói naptár legtöbbet nézett és agyonértelmezett programjai közé tartozott. Napokkal korábban fölvették a windsori kastély fényűzően berendezett, damaszttal kárpitozott zöld szalonjában, ahol Archie-t keresztelték a nyáron. Őfelsége – kobaltkék ruháján azzal a gyémántok közé foglalt, 30 karátos zafír dísztűvel, amelyet szépapja, Albert herceg ajándékozott leendő hitvesének, Viktória királynőnek 1840 februárjában tartott esküvőjük előestéjén – egy asztalnál foglalt helyet, amelyen nagy, bekeretezett képek álltak úgy elhelyezve, hogy a nézők jól láthassák őket. Közvetlenül a királynő jobbjára került apjának, VI. György királynak fekete-fehér fotográfiája, Károly, Kamilla és Fülöp herceg kisebb pillanatfelvételeinek társaságában. Elöl középen, a fő helyen volt látható a többieknél kétszer nagyobb méretben Cambridge-ék, azaz Vilmos, Katalin és virgonc gyermekeik, György, Sarolta és Lajos színes családi képe.

Korábban Harry herceg se maradt ki a pillanatfelvételek közül; 2018-ban ő és felesége, Meghan is jelen voltak a rangidős családtagok mellett a középső, leghangsúlyosabb fotón. Ám az idén nyoma sem volt Sussex hercegének vagy hercegnéjének, a kicsi Archie-nak meg végképp nem. A palotai hivatalos személyiségek később azzal próbálták magyarázni az idei fenséges galériát, hogy az mindössze az öröklés rendjét szemléltette, de a baj már megtörtént. Az egész világ úgy látta, hogy Harryt és Meghant, akik hangosan felpanaszolták a sajtó és a Buckingham-palota bánásmódját, a szó konkrét és átvitt értelmében is kipenderítették a képből.

Vilmosnak, noha élete meglehetősen nagy részét azzal töltötte, hogy védje az öccsét a lelki sebektől, nem akaródzott szóba hoznia a hiányzó képeket, most nem, amikor a család szokatlanul jó kedvében volt. A királynő, mint minden évben, fáradságot és időt nem kímélve az idén is maga írta a karácsonyi köszöntőt. Ezúttal úgy érezte, jól sikerült.

– Igen – nyugtázta őfelsége a családi tapsot a felvétel végeztével –, erre különösen büszke voltam.

Vilmos, aki nem akarta elrontani a hangulatot, félrevonta a feleségét, és a fülébe súgta, hogy Harry valószínűleg „borzasztóan fel lesz dúlva”, amiért Sussexéket kivették az uralkodót övező királyi gyülekezetből.

Katalin egyetértett, bár azért figyelmeztette a férjét, hogy aggályait tartsa meg magának, legalábbis egyelőre. Emlékeztette Vilmost, hogy Harry különben is valószínűleg még alszik, így szerencsére nem tud az őt és családját ért esetleges mellőzésekről és sértésekről. Tőle majdnem 4700 mérföldre, Brit Columbiában hamarosan felébred a testvér, akivel Vilmos lelkileg össze volt pányvázva, és olyat lát, amilyet még soha: egy hamisítatlan amerikai karácsonyt. Ahelyett, hogy a királyi családdal karácsonyoztak volna, mint az előző két évben – és ahogyan Harry mindig is tette életének harmincöt évében, mindössze kétszer hagyva ki a windsori karácsonyt, 2007-ben és 2012-ben, amikor a brit hadsereg tisztjeként szolgált Afganisztánban –, a házaspár elhatározta, hogy a hálaadást, a karácsonyt és az újévet egyhuzamban ünneplik meg a Vancouver-sziget partján álló, 16 millió dolláros kis fészekben. Velük volt Archie és Meghan anyja, Doria Ragland. A brit sajtó hangosan bírálta Sussexéket, amikor úgy döntöttek, hogy nem lesznek jelen a sandringhami karácsonyon, holott a királynő már tudomásul vette ezt az eltérést a hagyományoktól 2012-ben és 2016-ban, amikor Vilmos és Katalin Middletonéknál, a hercegné szüleinek West Berkshire-i otthonában ünnepeltek.

A királyi karácsony megváltoztathatatlan és körülményes rituáléja azzal kezdődött, hogy december huszonnegyedikén mindenki összegyűlt a fehér szalonban, és elvégezték az utolsó simításokat a birtokon kivágott, hat méter magas fenyőfán. Késő délután Vilmos és windsori rokonai felbontották a kecskelábú asztalokon elhelyezett ajándékokat. Viktória és Albert leszármazottai tartották magukat a német hagyományokhoz, ezért szentestekor volt a csomagbontás. Mindenki díszbe öltözött az ünnepi koktélhoz, amelyet a karácsonyi vacsora követett, évtizedek óta ugyanaz: zsályával és hagymával vagy gesztenyével töltött sült pulyka, sült és tört burgonya, kelbimbó és pasztinák, desszertnek karácsonyi puding. A vacsora akkor fejeződött be, amikor a királynő lenyelte az utolsó falatot, hajszálpontosan tíz órakor.

Másnap délelőtt, miután elfogyasztották a bőséges angol reggelit, a királynő és Fülöp herceg kivételével mindenki elindult a sandringhami birtokon álló Szent Mária Magdolna-templomba. Harry az idén kihagyta György herceg és Sarolta hercegnő első nyilvános megjelenését a karácsonyi istentiszteleten, és utána a sétát a megilletődött falusiak sorai között, ami egyfajta beavatási rítus a királyi gyermekek számára, ugyanakkor fontos alkalom, amikor az uralkodói család kapcsolatba kerülhet a köznéppel.

A Vancouver-szigeten Harry, Meghan és Archie arra ébredt 2019. december 25-én, hogy pukkadásig tömött harisnyák lógnak a kandalló párkányáról, és a fa alatt ajándékok kisebb hegye várja, hogy kicsomagolják. A nyolc hónapos Archie Doria nagyi öléből figyelte, ahogy kibontják az ajándékokat, és oda se figyelve félredobják a csomagolópapírt, ahogyan Meghan is csinálta Los Angeles-i kislány korában. Délelőtt Harry bekapcsolta a mobilját, hogy meghallgassa a királynő beszédét. Meghan csak nézte, hogyan csap át egy szempillantás alatt a férje hangulata a meglepetésből az értetlenségen át az ádáz haragba.

Kiradíroztak! Ez volt az első gondolata.

– Úgy érezte magát – mondta egyik legrégibb bizalmasa –, mintha őt, Meghant és Archie-t kiradírozták volna a családból.

Kiradírozták és megbüntették. Az utóbbi hónapokban Harry beszélt az apjának és a királynőnek – és ami legalább ennyire fontos, a monarchia szürke eminenciásainak – arról, hogy Sussexék új és sokkal függetlenebb szerepet óhajtanak maguknak. Tervük egyik pillére az volt, hogy meg akarják osztani az idejüket az Egyesült Királyság és Észak-Amerika között, ahol megközelítőleg normális családi életet élhetnének, távol a fáradhatatlan brit bulvársajtó tolakodásától. Közvetlenül karácsony előtt Harry és Meghan elég magabiztosnak érezték magukat, hogy e-mailben közöljék a királynővel és a walesi herceggel, miszerint döntöttek: teljesíteni fogják kötelességeiket a Korona iránt, ugyanakkor a saját életüket akarják élni, és nem kérnek a Palota nagyfejűinek beavatkozásából. A fiatal herceg tudni akarta, hogy ő és Meghan nem feszítették-e túl a húrt.

Azon nyomban felhívta a Buckingham-palotát, és négyszemközti audienciát kért a királynőtől január hatodikára. Őfelsége személyzete lerázta. Az uralkodó ütemterve zsúfolt, mondta a helyettes személyi titkár; a herceg kegyeskedjék várni január 29-éig, ha látni óhajtja a nagyanyját, de akkor is csak pár percről lehet szó. Harry nem engedett; elmagyarázta, hogy ő és Meghan csak rövid időt töltenek Angliában, mert minél előbb vissza akarnak térni a Vancouver-szigetre, a dada gondjaira bízott Archie-hoz.

Hiába. Noha még Károly herceg irodája is közbenjárt értük, Sussexéknek azt mondták, várniuk kell. Csakhogy fogyott az idő. Eddig az udvarnak sikerült eltitkolnia Harry alkudozását a famíliával, de csak idő kérdése volt, mikor szivárogtatják ki a sztorit egy mindenre kész újságírónak. Január ötödike délutánján Harry és Meghan négy testőr kíséretében felszálltak az Air Canada gépére, amely sehol sem állt meg útközben, és másnap reggel megérkeztek a Heathrow-ra. Nem próbáltak rajtaütésszerűen elrobogni Sandringhambe, hogy a protokollt felrúgva és az uralkodó rangidős udvaroncait megharagítva törjenek be Harry nagyanyjához. Szerény rezidenciájukba, a windsori kastélyhoz közeli, mindössze négy hálószobás Frogmore Cottage-ba indultak.

A múltban Harry automatikusan a bátyjához fordult volna támogatásért és útmutatásért az ehhez hasonló helyzetekben; Vilmos volt az ő érzelmi horgonya időtlen idők óta, attól kezdve, amit Wendy Berry, a highgrove-i házvezetőnő „tiszta diliháznak” nevezett.

– Kaffognak egymásra, akár a veszett kutyák! – mondta a szülők félelmetes veszekedéseiről Jessie Webb, a fiúk dadája.

Ám mostanra a testvéri kapcsolat pattanásig feszült, és ezt Harry sem tagadta a sussexi hercegi pár afrikai jószolgálati tevékenységéről szóló dokumentumfilmben, amelyet az elmúlt októberben mutatott be Harry és Meghan: egy afrikai utazás története címmel a brit és az amerikai televízió.

– Ebben a családban és ekkora nyomás alatt elkerülhetetlen, hogy történjenek dolgok – mondta Harry. – De, nézze, testvérek vagyunk, mindig is azok leszünk, és noha pillanatnyilag külön úton járunk, én mindig mellette fogok állni, mint ahogy tudom, hogy ő is mindig mellettem áll. Nem találkozunk olyan gyakran, mint szoktunk, mert mindkettőnknek sok a dolga, de azért én nagyon szeretem.

Vilmos megsértődött, amiért az öccse a sajtónak beszél a kapcsolatukról, pláne még azt is elismeri, hogy kissé elidegenedtek egymástól. Azóta megszakadt köztük a kapcsolat. Harry arról sem tudott, mennyire felzaklatta Vilmost, hogy Sussexéket kihagyták a királyi fotók közül az uralkodói asztalon. Még az apjuknak is beszélt róla, ám a walesi herceg csak legyintett idősebbik fiának aggodalmaira. Harry és Meghan, fejtegette a trónörökös, úgyis ki akarnak válni a családból. Akkor miért zavarná őket a karácsonyi burkolt üzenet?

Most, amikor a sajtó a nyomukban lihegett, Harrynek és Meghannek szüksége volt valamilyen garanciára, hogy komolyan veszik törekvésüket az új és nagyrészt önálló életre. Frogmore-ból Harry újabb e-mailt küldött az uralkodónak, akit ő „nagyinak” szólított. (A királynőnek 2007 óta volt saját e-mail címe.) Válaszul őfelsége beleegyezett egy közös nyilatkozatba valamikor a közeljövőben. Ez elég biztosítékot jelentett a Koronától arra, hogy a mit sem sejtő publikum hamarosan értesülni fog Sussexék vágyáról a szabadulásra.

Harry és Meghan, bátorságra kapva attól, hogy új életük végre fölsejlett a láthatáron, másnap kézen fogva jelent meg a Kanada-házban, ami Kanada diplomáciai missziója az Egyesült Királyságban. Megnézték Skawennati mohawk multimédia-művész alkotásait, teáztak Janice Charette főbiztossal, és lefotóztatták magukat a misszió kétszáz elfogódott alkalmazottjának társaságában. Miután köszönetet mondtak kanadai házigazdáiknak a vendégszeretetért, amellyel fogadták őket és Archie-t Brit Columbiában („Micsoda gyönyörű helyen laknak!”, áradozott Harry), a házaspár beült a Roverjükbe, és visszatértek Frogmore Cottage-ba.

Alig pár percre jártak London centrumától, amikor értesültek a hírről: a Sun vállalkozó szellemű riporterei összekapartak annyi adatot, amiből feltölthettek az újság weboldalára egy sztorit Sussexék szakításáról a királyi családdal. Volt még valami vitaféle arról, hogy a Palota szivárogtatta-e ki az információt, vagy maguk Sussexék csinálták, hogy mielőbb dűlőre jussanak, de az eredmény ugyanaz volt. A Palota irodáit perceken belül megrohanta a sajtó, hogy mi igaz ebből.

– A fenébe! – mondta Harry a feleségének, miközben Windsor és Frogmore Cottage felé robogott velük a Land Rover. – Most mit csinálunk? – Később így adja tovább egy barátjának a Meghanre jellemzően higgadt választ: „Hát, Harry – mondta Sussex hercegnéje, akin alig látszott felindulás –, nemigen hiszem, hogy lenne választásunk. Szerinted?”

2020. január 8.

Személyes üzenet Sussex hercegétől és hercegnéjétől

Számos hónapig tartó gondolkodás és megbeszélés után úgy döntöttünk, hogy ebben az évben változtatást hajtunk végre, amennyiben elkezdünk haladó, új szerepet kialakítani az intézményen belül.

Úgy döntöttünk, hogy lemondunk a királyi család „rangidős” tagjainak szerepéről, munkával biztosítjuk anyagi függetlenségünket, miközben továbbra is mindenben támogatjuk Őfelségét, a királynőt.

Főleg az utóbbi néhány évben élvezhettük Felséged bátorítását, így felkészültnek érezzünk magunkat erre a változtatásra.

Azt tervezzük, hogy megosztjuk időnket az Egyesült Királyság és Észak-Amerika között, továbbra is teljesítve kötelességeinket a királynő, a Nemzetközösség és jószolgálati vállalásaink iránt.

Ez a földrajzi megosztottság lehetővé teszi, hogy fiunkat annak a királyi hagyománynak az értékrendjében neveljük, amelybe beleszületett, ugyanakkor teret biztosít családunknak, hogy a következő fejezetre, nevezetesen új, jószolgálati feladatunkra összpontosíthassunk.

Alig várjuk, hogy kellő időben nyilvánosságra hozhassuk ennek az izgalmas, új lépésnek a részleteit, miközben továbbra is együttműködünk Őfelségével, a királynővel, a walesi herceggel, Cambridge hercegével és minden érintett féllel.

Addig is fogadja leghálásabb köszönetünket folyamatos támogatásáért.

Másnap reggel Sandringhamben az uralkodó megtekintette a feltálalt szokásos reggelit – egy lágytojás, pirítós, teljes kiőrlésű kenyérből, héj nélkül, egy korong vaj, narancslekvár, gabonapehely műanyag Tupperware dobozban, apró tálkákban őszibarack, makadámdió és szilva –, majd odament egy kisasztalhoz, amelyen a reggeli lapok voltak. A lovakért rajongó királynő általában kedvenc sajtóorgánumával, a Racing Posttal kezdte, aztán áttért a Thoroughbred Owner and Breederre, de ma nem. Ezen az esős csütörtökön őfelsége félresöpörte a lóversenyek eredményeit meg a tippeket, és rámeredt a bulvárlapok címlapjára, amelyeken vörös, sárga, kék és bíbor főcímek ordítottak.

Miután az előző este már értesült a tévében a hírről, nem lepte meg, hogy az újságok mit mondanak, és hogyan mondják. Egész éjszaka csak töprengett, alig aludt valamit. „A királynő dühös! »Kiszállunk!«, mondja Harry és Meghan!”, rikoltotta a Daily Mail. A Daily Telegraph azt harsogta: „Harry és Meghan kilép a Cégből!” Ez utalás volt VI. Györgynek arra a kijelentésére, hogy „a dinasztia nem család, hanem egy cég”. Még a dohosan tiszteletre méltó londoni Times is a sztorinak szentelte az egész címoldalt: „A Palota megosztott; Harry és Meghan visszaadja a szerepet”. A kreativitás pálmáját a Sun vitte el, mert ott találták ki a szót, amely a zsenialitás határát súroló tömörséggel összefoglalta a Windsor-dinasztiát megrázó legújabb aknát: „Megxit”.

De a Sun minden szellemessége ellenére a királynőt a Daily Mirror első oldalának szalagcíme találta szíven: „Még csak nem is szóltak a királynőnek!”

– Angela, maga szerint miért csinálták? – sóhajtotta Erzsébet régi öltöztetőjének és meghitt bizalmasának, Angela Kellynek, a liverpooli dokkmunkás lányának, akinek hivatalos címe most már úgy hangzott, hogy a királynő személyi asszisztense, tanácsadója és kurátora.

Kelly tudta, hogy Sussexékkel hónapok óta tartanak a nem hivatalos megbeszélések, és a királynő megérti tehetetlen indulataikat és óhajaikat. Ám Harry és Meghan jövőjében túl sok kérdés maradt függőben, mindenekelőtt az, mennyire óhajtják kihasználni rangjukat és helyzetüket a dinasztiában az önálló „védjegy” megteremtéséhez! Kelly megpendítette, hogy Vilmos herceg talán ismeri a választ. Bár a királynő teljes szívéből pártolta a közösségi médiát, amelyben meglátta a hathatós eszközt a monarchia népszerűsítéséhez, Kelly úgy vélte, hogy Vilmos és Katalin talán többet tudnak az Instagram finomabb árnyalatairól.

Tőlük két mérfölddel keletre, az ugyancsak a sandringhami birtokon található Anmer Hallban, ebben a György-stílusú vörös tégla udvarházban Vilmos herceg hasonlóképpen hüledezett az öccse viselkedésén.

– Mi a francot képzel ez a Meghan és Harry? – fakadt ki a folyosón tipródó személyzet füle hallatára. – Apám dühöngeni fog!

– A nagyszüleidről nem is szólva – vetette közbe Katalin, aki ugyancsak látta a sugárzó Harry és a hasonlóan sugárzó Meghan képeit. A fotók a Kanada-házban készültek, alig pár órával azelőtt, hogy a nyilatkozatuk felrobbantotta az Instagramot.

– Milyen csinos szerelés – jegyezte meg Katalin a sógornője feszes barna pulóveréről, bokáig érő szaténszoknyájáról és tűsarkújáról. „Meghan hercegné és Harry herceg boldogabbnak látszanak, mint valaha!”, bőgte a Closer magazin főcíme. – Hát, az kétségtelen, hogy boldognak látszanak – merengett Cambridge hercegnéje.

Katalin igazat mondott a nagyszülőkről, főleg Fülöp hercegről, aki, ahogy öregedett, egyre hajlamosabb lett érdes és gyakran elborzasztó megjegyzéseket tenni. Kilencvennyolc évesen máris a legidősebb férfi volt a brit királyság történetében. Fülöp semmit sem értett az Instagramhoz, de amikor értesült Sussexék egyoldalú függetlenségi nyilatkozatáról, Edinburgh hercege „tombolt, halálosan megsértődött, epét köpött”, ahogy egy adjutánsa mondta, és ment egyenesen a királynőhöz, hogy közölje vele, mennyire haragszik.

– Ez a legteljesebb tiszteletlenség jele! – szögezte le Fülöp, aki Károly herceghez és más rangidős fenségekhez hasonlóan nagyon összebarátkozott Meghannel, de most egy 21. századi Wallis Simpsont látott benne. – Úgy tűnik, hogy mindvégig félreismertük! – mondta egyik legbizalmasabb emberének.

A királynő inkább döbbent és sértett volt, mint haragos. Végül is őt hozzászoktatta a kármentéshez a számtalan családi cirkusz, nem utolsósorban fiának, András hercegnek hosszú évekre visszatekintő, botrányos barátsága Jeffrey Epsteinnel, a befolyásos amerikai pénzemberrel, aki felakasztotta magát a cellájában, miután megvádolták és letartóztatták egy pedofiloknak szállító hálózat üzemeltetésével.

2019 novemberében András megjelent a BBC TV Newsnight műsorában, hogy cseppet sem meggyőzően tagadja, miszerint megerőszakolta volna Epstein egyik kiskorú „szexrabszolgáját”. Károly tajtékozva követelte az anyjától, hogy tegyen határozott lépéseket a megtévedt fiú ellen. Négy nappal a katasztrofális tévéinterjút követően a Buckingham-palota bejelentette, hogy Andrást felmentették összes királyi kötelessége alól „a belátható jövőben”. (András hónapokon belül örökre lemondott valamennyi közfeladatáról, miután a Newsweek közvélemény-kutatása szerint a britek többsége azt követelte, hogy a herceget fosszák meg rangjától, és adják ki az Egyesült Államoknak kihallgatás céljából.)

Bármennyire fájt is a királynőnek, hogy kényszernyugdíjaznia kell a tulajdon fiát, ez csak az utolsó lépése volt egy kilenc éve húzódó botránynak. Sussexék bombaként robbanó bejelentésére viszont nem számítottak. A királynő és Fülöp herceg – aki annak dacára is jelen volt 2018 májusában Harry és Meghan Markle esküvőjén, hogy az előző éjszaka elesett a fürdőszobában, és megrepedt az egyik bordája – sokkal jobban szerette Harryt, mint a gyermekeiket, épp ezért a Megxit úgy jött, mintha villám csapott volna beléjük.

– Szörnyű csapás volt számukra, amit Harry és Meghan tett! – jelentette ki Dickie Arbiter, őfelsége korábbi sajtószóvivője. – A királynő úgy érzi, cserbenhagyták. Ez még annál is nagyobb csalódás, mint András borzasztó interjúja a BBC-nek.

Ám a déli háborgás semmi volt azokhoz a kifakadásokhoz, amelyekre a walesi herceg ragadtatta magát az északi Birkhallban, Károly és Kamilla rezidenciáján, amely autóval csak tizennyolc percre van a Dee folyó mentén a királynőnek oly kedves balmorali kastélytól. A trónörökös hírhedt volt förgeteges természetéről (kétszer kapott olyan dührohamot, hogy letépte az állványáról a kézmosó kagylót), és a balmorali személyzet „ijesztőnek” nevezte Károly reagálását Sussexék bejelentésére. Könyvekkel és fotókkal zsúfolt dolgozószobájában a walesi herceg felkapta az asztala mögötti, fából faragott állólámpát – amelyet különösen szeretett, mert a kézzel festett pergamen lámpaernyő 17. századi brit fregattot ábrázolt a viharzó tengeren –, és csak az utolsó pillanatban sikerült megfékeznie magát, mielőtt a falhoz vágta volna.

– Láttam már haragudni – mondta később Kamilla egy highgrove-i szomszédnak –, de ennyire még soha.

Harry és Meghan az egyik barátjuk megfogalmazása szerint „padlót fogtak” a felzúdulástól, amelyet Instagram-posztjuk kiváltott. Főleg azoktól a rokonoktól nem várták, akik már tudtak róla, hogy Sussexék nagyszabású változtatásra készülnek. Ám ettől még tény maradt, hogy főbűnt követtek el a Cég ellen, mert soha semmi fontosat nem volt szabad tenni a királynő egyértelmű jóváhagyása nélkül.

– Csak azért akartuk megtenni az első lépést, hogy a kezünkben tarthassuk a szálakat! – magyarázta Harry, amikor telefonon beszélt az apjával. Ő és Meghan igazán szólni akartak a királynőnek, de miután minden közeledési kísérletüket meghiúsították, nem volt választásuk: maguknak kellett bejelenteniük a hírt.

A walesi herceg udvartartásának egyik rangidős tagja szerint Károly félresöpörte a fia érveit.

– Nem tudtad volna felvenni a telefont, és felhívni engem? Vagy a királynőt? – kérdezte a dühtől egyre élesebb hangon. – Harry, ez teljességgel elfogadhatatlan! Azonnal bocsánatot kell kérned nagyanyádtól! Meg kell próbálnod helyrehozni ezt!

Ha az olyan könnyű lett volna. Őfelségét „rettenetesen kiábrándította”, „porba sújtotta” és „összetörte” ez a „leplezetlen árulás”, ahogy a rangidős udvaroncok fogalmaztak. A Buckingham-palota régi gárdáját nem csak az Instagram-nyilatkozat váratlansága háborította fel, amelyre még Meghan és Harry viharedzett udvartartása sem számított. A poszttal párhuzamosan Meghan és Harry részletesen ismertette vadonatúj, csilivili SussexRoyal.com weboldalukon, hogyan akarnak anyagilag függetlenedni, szabadon a korlátoktól és a sajtó szemtelenségétől, ami együtt jár azzal, ha valakit az adófizetők tartanak el.

Különösen bosszankodott Sir Edward Young, a királynő magántitkára. Az ötvenhárom éves Youngot aligha lehetett dohos konzervatívnak nevezni; 2012-ben neki jutott a feladat, hogy próbálja meggyőzni a királynőt, vegyen részt a James Bondot alakító Daniel Craiggel együtt az ejtőernyős ugrásban a londoni olimpia megnyitóján. Ám Sussexéknek ez az orvtámadása a Korona ellen, hogy kikürtölik nagyravágyó és példátlan terveiket a részleges függetlenedésre, mielőtt tanácskoznának a királynővel és elnyernék az engedélyét, „ez több az etikett megbocsáthatatlan megsértésénél – mondta az egyik udvaronc. – Ez fölér az egész királyi család, mindenekelőtt a királynő brutális arculcsapásával.”

Őfelsége tulajdonképpen megértette, hogy Sussexék szeretnének több időt tölteni Kanadában, közelebb Doria Raglandhez és Meghan amerikai gyökereihez. Azt is megértette, hogy Harry mérhetetlenül gyűlöli a brit sajtót; mindig őket hibáztatta, amiért szó szerint a halálba kergették harminchat éves anyját, Diana walesi hercegnét. Mivel pedig Károly karcsúsítani akarta a monarchiát, amelynek korszerűsített változatában Harry legfeljebb mellékszerepre számíthatna, a királynő még azt is megértette, hogy egy energikus fiatalember legalább megpróbál önálló egzisztenciát teremteni magának a dinasztiától függetlenül.

Viszont sem a királynő, sem őfelsége belső köre nem értette, hogy miként sikerülhetne ez Harrynek és Meghannek, tekintve az évszázados hagyományt, és a hagyományokat fenntartó hatalmi struktúrát? A királyi szerepvállalás régóta arra szolgált, hogy pénzt szerezzenek a jószolgálatok széles skálájának, de ez most más volt. Az anyagi függetlenség útja – vagyis hogy olyan pénzcsináló akciókra vállalkozzanak, amelyekkel több tíz-, sőt akár több százmilliós bevételre tehetnek szert, miközben részidőben tovább képviselik a Koronát – tele volt akadályokkal. Meg aztán ott voltak a megkerülhetetlen biztonsági kérdések. Honnan lesz pénz az öröklési sor hatodik helyén álló Harry és családja védelmére? Miből fizetik az adót, az utazásokat, a létfenntartási költségeket? Az elképzelés, hogy Harry és Meghan a Sussex nevet, a címeiket és a dinasztiához fűződő kapcsolataikat tegyék pénzzé, egyforma felháborodást keltett a Palotán belül és kívül. A Buckingham-palota egyik kommunikációs veteránja szerint Fülöp herceg egyszerűen „visszataszítónak” nevezte az ötletet.

Ezeknek a bonyolult kérdéseknek a megoldása időt követelt. Rövid távon a királynő azzal hűthette le a világméretű hisztériát, ha ad valamilyen színleges választ. „A megbeszélések a sussexi herceggel és a hercegnével a korai szakaszban tartanak”, olvashatjuk a Palota hivatalos nyilatkozatában, amely tizenöt perccel az után született, hogy Meghan és Harry felrobbantották a bombájukat az Instagramon. „Megértjük óhajukat egy másfajta közelítésre, ám ezek bonyolult kérdések, amelyeket időbe telik feldolgozni.”

A rideg válasz a királyi címert viselő, hivatalos vörös fejléc alatt kevés kétséget hagyott a felől, hogy a Palota úgy érzi: átverték. Vilmos, Károly, főleg pedig a királynő számára Sussexék egyoldalú akciója felért „a derült égből egy villámcsapással”, ahogy a walesi herceg mondta. Mivel a sajtó válaszokat követelt a falakon kívül tomboló szörnyű ricsajban, nem egészen huszonnégy órán belül a Palota kiadta a második nyilatkozatot. Az uralkodó megparancsolta, hogy mind a négy udvartartás – a királynőé, a walesi hercegé, Cambridge-éké és Sussexéké – keressen „működőképes megoldásokat”. Ami Harry és Meghan jövőjét illeti, „nem heteken, de napokon belül” megszületik a végső döntés.

A következő három napban a főszereplők és udvaroncaik lázasan kerestek valamilyen megoldást, amellyel kimozdulhatnak a kátyúból. Végül őfelsége úgy döntött, hogy itt személyes megbeszélésre lesz szükség. A még mindig Norfolkban tartózkodó II. Erzsébet – Balmoral mellett Sandringham volt az egyetlen saját birtoka – 2020. január 13-án magához rendelte Károlyt és fiait Sandringhambe egy zárt körű, sürgős tárgyalásra. Károlyon, Vilmoson és Harryn kívül – Meghan, aki már visszatért Kanadába, kihangosított telefonon hallgathatta őket – jelen voltak a kulcsfontosságú szakértők, köztük Sir Edward Young; Károly magántitkára, Clive Alderton; Vilmos legfőbb tanácsadója, Simon Case és Harry újonnan kinevezett személyi titkára, Fiona Mcilwham. Mivel a világsajtó még mindig levegőért kapkodott Sussexék döbbenetes bejelentése után, a megbeszélést azonnal elkeresztelték „sandringhami csúcsnak” a címoldalak.

A királynő minél előbb meg akarta oldani a kérdést. Normális körülmények között Sandringham volt az ő menedéke az ünnepeken, olyan hely, ahol a pompa és a harmincöt fős személyzet ellenére is családiasnak és – legalábbis királyi mérce szerint – közvetlennek volt nevezhető a légkör. Az uralkodó addig maradt itt, amíg február 6-án le nem szedték a fenyőfáról a pompás díszeket. 1952. február 6-án halt meg az apja, VI. György király, és ugyanazon a napon lett Erzsébetből királynő.

Telente hétvégi vadászatokat tartottak Sandringhamben, amelyeken a vendégek ezerszámra lőtték ki a madarakat. Ennek a hétvégének a házigazdája, Peter Phillips, Vilmos és Harry unokatestvére kapta a hálátlan feladatot, hogy egy nappal korábban elküldje a barátokat. A csúcs előtt Phillips elkísérte a nagyanyját a vasárnapi istentiszteletre. A templomban Phillipstől, akinek az anyjáról, Anna hercegnőről azt mondta egy hozzá hasonlóan szenvedélyes lovas, hogy „tombolt Sussexék nyilatkozatától”, megkérdezte a gyülekezet egyik tagja, hogyan bírja a királynő a Windsor-dinasztia újabb válságának feszültségét.

– Kiválóan – felelte kurtán Phillips.

Harry tudta, hogy a nagyi egyáltalán nincs kiválóan, és azt is tudta, hogy négyszemközt kell beszélnie vele – távol az apjától, a fivérétől és a haladás útjában álló, fontoskodó bürokratáktól –, ha valaha is ki akarja engesztelni.

Előírás szerint mindenkinek pontosan kettőre kellett érkeznie az ebédre; utána lesz a megbeszélés a Hosszú Könyvtárban. Mindent elő kell készíteni, hogy ötre befejezhessék, mert őfelsége ötkor teázik, és ez olyan pontja a napirendnek, ami szent és változtathatatlan.

Sandringhamről jobbára szép emlékei voltak az uralkodónak – jobbára, de nem kivétel nélkül. Elvégre Sandringhamben történt, hogy Vilmos és Harry anyja az első terhessége negyedik hónapjában kiállt az előcsarnok lépcsőjének a tetejére, és azzal fenyegetőzött, hogy megöli magát, ha Károly találkozik a szeretőjével, Camilla Parker Bowlesszal. Nem volt üres fenyegetés. A királynő elszörnyedésére Diana levetette magát a lépcsőn, és az anyósa előtt ért földet. Margit hercegnő hívott segítséget, aki a testvérével együtt futott Dianához.

Vilmos és Harry szerencséjére az ő gyermekkori emlékeiket nem csúfították el efféle sötét pillanatok. Amióta az eszüket tudták, Sandringhamben töltöttek szinte minden karácsonyt, ahol játszottak az unokatestvéreikkel, lovaglóleckéket vettek a királynőtől, és lőni tanultak mesterlövész nagyapjuktól. A biliárdteremmel szomszédos Hosszú Könyvtár, ahol sor kerül a sandringhami csúcsra, eredetileg tekepálya volt, még VII. Edward rövid uralkodása előtt. Amint Diana fiai betöltötték az ötöt, és elég idősnek tartották őket az illedelmes viselkedéshez, szabad volt részt venniük az unokatestvéreikkel együtt a szertartásos ötórai teán.

– Faltuk a tejszínhabot és a lekvárt, miközben a felnőttek vízitormás szendvicset majszoltak! – emlékezett Vilmos.

A herceg ugyancsak Sandringhamben értette meg, hogy senki sincs, aki az ő nagyanyjához lenne fogható. Ha elnézte azokat a nagyon fontosnak látszó embereket, akik nemcsak hogy a legmélyebb tisztelettel közeledtek a nagyihoz, de egészen elbátortalanodtak a jelenlétében, a hétéves gyerek rádöbbent, mit jelent királynőnek lenni.

– Mintha körülötte forgott volna az egész világ, amelyben éltünk! – emlékezett később. – Ami persze így is van!

Vilmosnak öt percébe került odaérni Anmer Hallból Sandringhambe. Még három mérföldet sem kellett megtennie a fákkal szegélyezett King’s Roadon. Harryre viszont két és fél órás utazás várt: 125 mérföld Londontól északra az A10-es autópályán. Aggódott, hogy Vilmos, az apja és a tanácsadóik megelőzhetik, és ő már mindenkiben ellenséget látott, akik meg akarják akadályozni családjának félautonómiáját. Négyszemközt akart beszélni a nagyanyjával még a találkozó előtt, hogy zavartalanul kifejthesse az álláspontját.

– A királynőnek mindig a gyöngéje volt Harry – jegyezte meg egyszer Margaret Rhodes, az uralkodó unokatestvére. – Szinte mindent megbocsátana neki.

Harry épp erre számított. Január 13-án délelőtt fél tízkor beült acélszürke Land Roverébe, és elindult Norfolkba. Teljes két órával a megbeszélés előtt akart Sandringhambe érkezni. Személyi titkára és két testőr kísérte, de most elmaradt a szokott barátságos csipkelődés a visszahúzódó, fiatal herceg és a beosztottai között.

Nagyjából ugyanekkor Fülöp herceg, aki még mindig füstölgött Sussexék kiválási szándéka miatt, beült az anyósülésére annak a másik Land Rovernek, amelyet régi barátnője, Mountbatten grófné vezetett, és távozott Sandringhamből. Az egykori Penelope Romsey, akiről évtizedek óta azt pletykálták, hogy a herceg szeretője, harminckét évvel volt fiatalabb Fülöpnél, de még mindig értett hozzá, hogy hasonló helyzetekben miként csendesítse le a félelmetesen indulatos embert. Az uralkodót ennek a kapcsolatnak a természetétől függetlenül leginkább az érdekelte, hogy Mountbatten grófné vigyáz a férjére.

– A királynő csak örül, hogy Penny Romsey kéznél van – jegyezte meg az egyik rokon. Mikor Angela Kelly beszámolt a királynőnek Fülöp sietős távozásáról, őfelsége helyeslően bólogatott.

– Ez nagyon okos ötlet – mondta. – Fülöp herceg úgy haragszik, hogy ha itt lenne, csak rontana a dolgokon.

A Sandringham felé robogó Harry tisztában volt vele, hogy herkulesi feladatra vállalkozott. Először is bocsánatot kell kérnie, amiért nem tartotta be a protokoll előírásait, és lényegében orvtámadást intézett a nagyanyja ellen. A dinasztia összes tagját arra nevelték, hogy semmi fontos nem történhet a királynő jóváhagyása nélkül. Pont.

De Harry azt is tudta, hogy amit tett, az több az egyszerű szabálysértésnél. Apja felháborodottan közölte vele, hogy a híresen fegyelmezett királynő majdnem elsírta magát Sussexék egyoldalú bejelentésétől. Kilencvenhárom évesen is kísértette a dinasztia egy másik tagjának emléke, nagybátyjáé, VIII. Edwardé, aki nem egészen egyévi uralkodás után mondott le 1936-ban, olyan események láncreakcióját indítva be, amelyek végül trónra juttatták Erzsébetet. Azt sem hagyhatta figyelmen kívül, hogy a windsori herceg szakítása a családdal Wallis Simpson kedvéért és a mostani Megxit sose következett volna be, ha nincs ez a két ellenállhatatlanul csábító, amerikai, elvált asszony.

Harry később azt mesélte az egyik legrégibb barátjának, hogy azon a napon Sandringham felé közeledve úgy érezte, „komolyan levált” a Windsor-családról, főleg arról az emberről, akire mindig számíthatott: Vilmosról. Azon a délelőttön, mint az gyakran megtörtént a testvérekkel, mindkettőjük gondolatai visszaszálltak abba az időbe, amikor még szükségük volt egymásra, a legújabb kori történelemnek arra a pillanatára, amely azzá tette őket, akikké felnőttek.

Nehéz, és nem lesz könnyebb.

Nincs nap, amikor Vilmos és én ne kívánnánk, hogy jöjjön vissza.

HARRY

A sokk a legnagyobb, amit máig érzek. Húsz éve nem szabadulok

annak a napnak a traumájától… mint egy kolonc.

Az emberek azt hiszik, hogy a sokk nem lehet ilyen tartós. Pedig igen.

VILMOS

Azt gondoltam, hogy ez az a pont,

amikor a hagyomány megsérti az emberi természetet.

DIANA FIVÉRE, CHARLES SPENCER (A KILENCEDIK SPENCER GRÓF) VÉLEMÉNYE ARRÓL,

HOGY VILMOST ÉS HARRYT ODAPARANCSOLTÁK AZ ANYJUK KOPORSÓJA MÖGÉ

KETTŐ

„MAMI, NÉZD, A HERCEGNŐ DOBOZA!”

London

1997. szeptember 6., szombat

Vilmos és Harry nem voltak egészen biztosak benne, valóban hallották-e akkor, amit az a kislány mondott, vagy csak később olvasták. Különben is, mit számított?

– Mami, mami, nézd! – hajtogatta a gyerek, egy kézzel az anyja ruhájának az ujját rángatva, a másikkal a koporsóra mutogatva, amely a világ legjobban ünnepelt asszonyát zárta magába. – Ott a hercegnő doboza!

Diana koporsója, amelyet hat fekete ló vontatott ide a Royal Horse Artillerytől, éppen megállt a St. James-palota félelmetes, erődszerű északi főbejárata előtt, ahol a dinasztia férfijai – Vilmos, Harry, Károly és Fülöp – várakoztak Diana fivérének, Spencer grófnak a társaságában, hogy beálljanak a temetési menetbe, amely végigkígyózott London utcáin a westminsteri apátságig.

Alig egy hete Diana fiai és a világ többi része arra a hírre ébredt, hogy Wales hercegnéje a szeretőjével, Dodi al-Fayeddel szörnyethalt Párizsban egy érthetetlen karambol miatt. A testvérek, akik az apjukkal és a nagyszüleikkel töltötték a vakációjukat a Balmoral-kastélyban, pár órával Diana halála előtt még beszélhettek az anyjukkal. Vilmos vette föl a kagylót. A társalgás, mint rendesen, arról folyt, hogy mennyire félti az öccsét. Vilmosnak már be volt ütemezve egy fotózás az évnyitóra Etonban, a világ egyik legelőkelőbb magániskolájában, és a trónörökös ismét azon aggódott, hogy árnyékot vet a „Tartalékra”. Volt szó a Sony PlayStationről is, amelyet Diana vásárolt Párizsban Harry tizenharmadik születésnapjára, szeptember 15-re.

Vilmos és Harry egyformán mély szomorúsággal fog emlékezni arra az utolsó telefonbeszélgetésre. Szerettek volna már visszamenni unokatestvéreikhez, Zara és Peter Phillipshez, hogy folytathassák a játékot a balmorali parkban, és „borzasztóan sürgős lett elbúcsúzni”, emlékezett Vilmos.

– Több érdeklődést kellett volna mutatnom. Lelkiismeret-furdalásom van.

Még nagyobb teher volt ez Harry számára, aki szüleinek különélése és válása idején gyűlölte, ha az egyiknek a házából kellett beszélnie a másikkal telefonon.

– Pingpongoztak velünk – mesélte. – Sose láttuk eleget az anyánkat, és sose láttuk eleget az apánkat. Mikor anya utoljára telefonált 1997 augusztusában, Vilmos ment oda elsőnek, és aztán „Harry, Harry, a mama van a vonalban!” Jó, rajtam a sor, már megyek is, felveszem a telefont, és a mama Párizsból beszélt – mesélte később Harry. – Már nem igazán emlékszem, mit mondtam, de életem végéig bánni fogom, hogy olyan rövid ideig tartott. Hát még ha tudtam volna, hogy utoljára beszélek az anyámmal, mi mindent mondtam volna neki! Így visszanézve borzasztóan fáj, és ezt hurcolnom kell, amíg élek. Legalább sejtettem volna, hogy azon az éjszakán elmegy…

Károlyra várt a feladat, hogy közölje anyjuk halálhírét a fiúkkal.

– Egy szülőnek az egyik legnehezebb feladata, hogy elmondja a gyerekeinek, hogy a másik szülő meghalt – tűnődött Harry. – Nem tudom, hogy lehet ezt elviselni, de tudja, az tény, hogy az apánk végig ott állt mellettünk.

Apa és fiai testben és lélekben is egymásba kapaszkodtak arra a pillanatra, amelyben világszerte százmilliókban csapott át kimondhatatlan szomorúságba a hűdött hitetlenkedés. Londont, e mérhetetlen bánat érzelmi epicentrumát a színek tengerévé festették át a virágok; derékig érő virágtorlaszok keletkeztek az összes királyi palota és középület kapuiban, és a kártyák, amelyek kísérték őket, könnyes búcsút vettek az asszonytól, akitől a sors megtagadta a koronát, mégis a britek uralkodója lett mint a „Szívek Királynője”.

A temetés előestéjén a testvérek kijöttek a Kensington-palotából, hogy megnézzék a virágokat meg a kártyákat, és személyesen köszönjék meg az embereknek, amiért eljöttek leróni kegyeletüket. Ünnepélyes perc volt, a tiszteletteljes némaságot csak néha szakította meg a gyász kétségbeesett feljajdulása. Sokan elsírták magukat a fiúk közeledésére. Vilmos és Harry kezet fogtak a kivörösödött szemű kondoleálókkal, akiknek az ujjai még nedvesek voltak a könnyektől.

A hercegeket megdöbbentette a sokaság túláradó szeretete.

– Miként lehet, hogy ez a tömeg, amelyik sose találkozott az anyámmal… így tud sírni, és jobban szenved, mint én? – tépelődött Harry.

– Nagyon elérzékenyültem – vallotta be Vilmos –, de semmit sem fogtam fel… Csak az kalapált bennem, hogy elvesztettem az anyámat, és nem akarok ott lenni, ahol vagyok… De bátor arcot kell vágnunk, és erősnek kell lennünk, különben nem vagyunk többek egy két lábon járó szerencsétlenségnél.

Harry „testen kívüli élménynek” nevezte.

– Nem voltam ott. Még mindig sokkban voltam.

1977 szeptemberének azon az első szombatján – Diana temetésén – egymilliónál is több ember szorongott London belvárosának utcáin, hogy lerója kegyeletét „a Nép Hercegnője” előtt. Rajtuk kívül világszerte két és fél millió ember – az addigi történelem legnépesebb közönsége – nézte a helyszíni közvetítést Londonból.

A walesi herceg elvált feleségének elvben nem járt az állami temetés, ám az tagadhatatlan, hogy a királynő lanyha reagálása Diana halálára magát a királyság intézményét kockáztatta. Britannia vezető sajtóorgánumai követelték, hogy a Buckingham-palotán eresszék félárbocra a nemzeti lobogót, és a királynő, akinek láthatólag nem akaródzott félbeszakítania a nyári vakációt, haladéktalanul csomagoljon, és térjen vissza Londonba. Harry és a bátyja, akik elől titkolták a dühös főcímeket, és különben is még mindig „egyfajta révületben” voltak, ahogy Vilmos fogalmazott, nem sejtették, hogy hamarosan gyalogok lesznek a Palota játszmájában a brit nép kiengesztelésére.

Még a temetés reggelén sem dőlt el az indulatos vita a palotai tisztviselők és Tony Blair kormánya között. Szabad-e azt kérni a fiúktól, hogy gyalog kísérjék Diana halottaskocsiját?

– Kétségek merültek fel, hogy képesek lennének-e rá, elvárható-e tőlük, volna-e erejük hozzá? – mondta Alastair Campbell, Blair szóvivője.

Blair egyik tanácsadója kénytelen volt fellépni Harry „védelmében”.

– Tizenkét éves gyerek! Hogyan gyalogolhatna az anyja koporsója mögött?

Diana öccse, Spencer gróf „borzasztó kegyetlenségnek” tartotta mindkét gyerek, főleg a „kicsi Harry” részére ezt a gyötrelmes feladatot.

– Annyira aggódtam! Mekkora trauma egy kissrácnak ott menni az anyja koporsója után! – mondta Spencer. – Egyszerűen borzasztó! Őszintén szólva próbáltam is megakadályozni… Komolyan úgy éreztem, Diana nem akarná, hogy a fiai ezt tegyék!

Spencer gróf akkor vonta vissza a fenntartásait, amikor közölték vele, hogy az unokaöccsei maguktól vállalták a kegyes feladatot.

– Ami persze hazugság volt: beugrattak, hogy bólogassak.

Diana öccse nem tudhatta, hogy az edinburghi herceg vette kézbe a dolgot, aki meg volt győződve róla, hogy egy ilyen megható látványosság jól jön a monarchiának. Odaállt az unokái elé, és azt kérdezte:

– Ha én megteszem, megteszitek-e ti is?

Se Vilmosnak, se Harrynek nem volt szokása feleselni a felnőttekkel, így a fiúk engedelmesen felsorakoztak az apjuk, a nagyapjuk és a nagybátyjuk mellé.

A palotai tisztviselők azt mondták a hercegeknek, hogy mindig csak előre nézzenek, amíg megteszik a harmincperces gyalogutat a westminsteri apátságig. Ahogy a menet megérkezett a St. James-palotához, Vilmos megacélozta magát, és az öt rokon lassan elindult a koporsóhoz. A nyár végi napfényben még Harry is hosszú árnyékot vetett, bár egyébként eltörpült toronymagas rokonai között.

– Életem legiszonyúbb félórája volt – mesélte Spencer. – Egyszerűen kísérteties. Bár egymilliószor rosszabb volt nekik… két fiúnak, akik az anyjukat gyászolják! – Diana öccse „bizarrnak” nevezte az utasítást, hogy egyenesen előre kell nézni: – Ez csak fokozta az érzést, hogy az ember egyre mélyebbre hatol egy alagútban, és mindjárt rázúdul a gyász szökőárja. Szóval gyötrelmes volt, máig rosszakat álmodok miatta.

Sokan egyszerűen elfordították a szemüket a fiúkról, de még így is elsírták magukat, ha a pillantásuk a koporsóra tett kártyára tévedt. Annyi volt rajta: „Mama”, Harry jól felismerhető, tizenkét éves betűivel. Időnként felzokogott valaki. Vilmos azzal védekezett, hogy a fejét előrehajtva, szemébe hulló szőke haja mögé rejtőzött. A trónörökös ma már nevetségesnek találja ezt a viselkedést, de akkor azzal magyarázta, hogyha a földet nézi és a haja a szemébe lóg, akkor senki se láthatja meg. Ennek a trükknek a segítségével sikerült átvészelnie a napot.

Vilmos később azt mondja, hogy „az a hosszú, magányos séta” volt és marad életének „legkeményebb pillanata”. Gondolatban próbálta egyensúlyba hozni azt a Vilmos herceget, akinek teljesítenie kell a feladatát, azzal a Vilmossal, aki csak el akar bújni egy szobába, hogy zavartalanul elsirathassa az anyját.

– A kötelességet kellett összeegyeztetnünk a családdal – emlékezett Harry. – Úgy éreztem, mintha anyám ott jönne mellettünk, hogy segítsen átesnünk rajta.

Harry, akinek vörös haját rövidre nyírták, az utcakövet bámulta maga előtt, ökölbe szorította a kezét, és fogadkozott, hogy nem omlik össze, nem fog sírni. Mikor a zászlóval letakart koporsót vivő ágyútalp elgördült a Buckingham-palota előtt, a fivérek odanéztek, és látták, amint a nagyanyjuk gondosan kidolgozott mozdulattal fejet hajt, ami Diana összecsapott televíziós méltatása után elég átlátszó kísérlet volt a dühös közvélemény lecsillapítására.

A fivérek ezerszer átélik majd gondolatban a komor menetet. Húsz évvel később Harry bevallotta, hogy lelkileg még mindig nem sikerült feldolgozniuk a hosszú gyaloglást Diana koporsója mögött.

– Nem hiszem, hogy bárkinek a gyerekétől bármilyen helyzetben ilyet lehetne követelni – mondta. – Ma bizonyosan nem történhetne meg.

Az apátságnál harminchat szál liliomból kötött koszorút helyeztek a koporsóra. Egy-egy liliom Diana rövid életének minden évére. Vilmos továbbra is a földet bámulta, és egyetlenegyszer letörölt az arcáról egy könnyet. Harry mostantól kezdve a liliomokra szegezte a pillantását, amelyek körülölelték az ő kártyáját. A liliom volt az anyja kedvenc virága.

A templomban kétezernél több gyászoló várta őket: a zene, a film, a divat, a művészetek világának hírességei, politikusok, felgyógyult rákbetegek, bántalmazott feleségek, a taposóaknák áldozatai. Miközben helyet foglaltak, Vilmos és Harry a dédnagyanyjukra pillantottak, a kilencvenhét éves anyakirálynére, aki bátorítóan mosolygott rájuk, és később majd azt mondja egyik udvarhölgyének:

– Szörnyű bánat volt látnom a fiúkat az anyjuk temetésén, pedig nekem már így is több jutott a bánatból a kelleténél!

Az egész apátságban senki sem ismerte annyira Dianát, mint Vilmos, aki nyolcéves korától az anyja vigasztalója és tanácsadója volt, olyannyira, hogy a hercegné a szerelmi élete legbizalmasabb részleteit is megosztotta vele.

– Voltak dolgok, amelyek egyszerűen nem valók egy ilyen korú fiúnak – emlékezett az egyik barátjuk. – Egy anya nem beszélhet meg a fiával ilyesmiket!

Akkor is Vilmosnak kellett vigasztalnia, amikor Diana könnyek között tért haza a rákos gyermekek kórházából, a bántalmazott nők otthonaiból és az AIDS-klinikákról.

– Az idősebbik fia volt az, akire a legjobban számított – mondta Diana bizalmas barátnője, Rosa Monckton. – Sokat várt el Vilmos hercegtől, aki nem is okozott csalódást.

Diana holtában is a fiában bízott, hogy minden úgy lesz a temetésén, ahogy ő akarta. Vilmos választotta ki az első himnuszt – az eget-földet rázó I Vow to Thee My Countryt –, mert tudta, hogy az volt a kislány Diana kedvence. Ő söpörte le a palotai méltóságok kifogásait, akik illetlenségnek tartották, hogy egy popsztár zongorázzon egy királyi temetésen. Elton John csak úgy fojthatta vissza a könnyeit, hogy behunyt szemmel játszotta a Candle in the Wind 1997-et. A számból, amellyel Elton 1973-ban tisztelgett Marilyn Monroe előtt, és Bernie Taupin szövegíró dolgozta át Diana tiszteletére, minden idők legsikeresebb kislemeze lett. A zenét végigkísérte a gyászolók fojtott zokogása, de a hercegeknek sikerült uralkodniuk magukon a refrén utolsó soráig: „Gyertyád kiolthatja a szél, legendád örökké él.” Ekkor már a testvérek is sírtak.

– Lehetetlen leírni azt a feszültséget, a kifosztottság fájdalmát – emlékezett a Londonban élő Mary Robertson, egy New Jersey-i üzletasszony, aki 1980-ban ötdolláros órabérrel alkalmazta dadának a tizenkilenc éves Diana Spencert csecsemő Patrick fia mellé. Robertson és Diana a későbbiekben is jó barátok maradtak. – Ahogy ott ültem, csak arra tudtam gondolni, milyen csodálatos lány volt… Sose hittem volna, hogy ez az ikon lesz belőle. Holott nem is változott meg. Nem igazán.

Ezek után következett az érzelmi csúcspont. Megrázó búcsúbeszédében Spencer gróf azzal vádolta a sajtót, hogy a halálba kergették a nővérét. Felmutatott a felségeknek és fenségeknek egy bulvárlapot, és azt mondta, Diana olyan egyéniség volt, akinek nem kellett királyi cím ahhoz, hogy varázslatos legyen. Ezzel arra célzott, hogy a királynő a válás után megfosztotta Dianát a „királyi fenség” megszólítás jogától. A Spencer család nem engedi, hogy a fiúknak el kelljen szenvedniük azt a bánatot, amely az anyjukat a könnyes kétségbeesésbe hajszolta, jelentette ki az earl. Utána ígéretet tett, hogy a fiúk „vér szerinti” családja (nem mintha a Windsorok nem lettek volna ugyanolyan „vér szerintiek”) „a te példamutatásodtól ihletett leleménnyel irányítja majd ezt a két kivételes fiatalt, hogy lelküket ne nyelje el a kötelesség és a hagyomány, hanem szabadon dalolhassanak, úgy, ahogyan te akartad”.

Spencer a tudatosan provokáló hangnem ellenére sem tagadta az örökséget, amelybe unokaöccsei beleszülettek.

– Ezt tiszteletben tartva bátorítjuk őket királyi szerepükben, ugyanakkor elismerjük, hogy a lehető legtöbb tapasztalatot kell szerezniük az élet sokféleségéről, ami szellemileg és érzelmileg felvértezi őket az eljövendő évekre.

Végül az unokaöccseihez fordult.

– Vilmos és Harry, veletek szenvedünk a mai napon, holott mi nem is az anyánkat siratjuk. El sem képzelhetjük, mekkora lehet a bánatotok.

Mikor Spencer befejezte a beszédét a híres sorral, amelyben hálát adott az égnek „a páratlan, a sokszínű, a rendkívüli és pótolhatatlan Dianáért, akinek külső és belső szépsége lelkünkben örökké él”, kintről, ahol százezrek figyelték óriási kivetítőkön a szertartást, behallatszott az eget rázó tapsvihar. Tapsolt Vilmos és Harry is, mint mindenki az apátságban, kivéve a királyi rokonságot, amely csak némán dühöngött Spencer kíméletlen szúrásaitól.

Három órával később a fivérek egymás mellett álltak Althorpban, a Spencer család hatalmas birtokán, és nyíltan sírtak, miközben az anyjuk koporsóját leengedték a földbe. Hogy legyen még egy tiszta és tartós emlékük, az egész délután gyülekező, sötét felhők megnyíltak annyi időre, hogy egy fénysugár hulljon Diana sírjára.

Vilmosnak és Harrynek nem volt beleszólása a döntésbe, hogy a 20. század legjobban ünnepelt asszonyát egy elzárt, 1215 négyzetméteres szigetre temessék a Round Oval nevű mesterséges tó közepén. Frances Shand Kydd, attól félve, hogy a tátott szájú turisták búcsújáró hellyé változtatnák a lánya nyughelyét, leszavazta a terveket, hogy Dianát tizenkilenc nemzedék Spencerjei mellett helyezzék örök nyugalomra a közeli Szent Mária-templom családi kriptájában. Azt akarta, hogy Diana megkapja végre a menedéket, amelyet egész életében megtagadtak tőle.

A sors keserű fintora, hogy Diana öccse, Spencer gróf, a birtok jelenlegi tulajdonosa valamikor felajánlotta testvérének az althorpi négyszobás kerti házat, hátha ott nagyobb biztonságban lesz a vérengző bulvárlapoktól a Károlytól való különválás után. „Végre lesz egy saját fészkem!”, örvendezett Diana. Ám Spencer visszalépett, mert a kerti házra valamilyen más okból lett szükség, meg az earl tartott az elkerülhetetlen tolakodóktól. A porba sújtott Diana levelet írt az öccsének, és könyörgött, hogy gondolja meg magát. Spencer arra kérte, válassza inkább a család valamelyik másik házát, ám Diana úgy érezte, egyiktől sem kaphatja meg azt, amit Althorp kínál. Mintha ennyi nem lett volna elég a keserűségből, Spencer gróf maga építi majd át birtokának ezt a zugát azzá a szentéllyé, amely ellen Shand Kydd olyan harsányan és megvetően tiltakozott. Althorp, amely költségcsökkentési szempontok miatt évek óta látogatható volt, hamarosan azzal csábítja a turistákat, hogy andalodjanak Diana magányos szigeti sírján a Round Oval partjainál, és bámulják meg a kiállítást, amelyen családi fényképek és hercegnői estélyik is láthatók jutányos belépti díj ellenében.

Diana fiai nem tiltakoztak, amiért az anyjukat ide temetik; sokszor hallották tőle, hogyan kergettek pillangókat és etettek kacsákat az öccsével az althorpi kies birtokon. Kedves emlékek voltak ezek, komor ellentétben gyermekkora nagyobb részével. Mindössze hatéves volt, amikor az anyja kisétált az életéből, egymást követő dadákra hagyva legfiatalabb lányát és a kicsi Charlest. Az egyik dada abban lelte örömét, ha fakanállal verhette Dianát. Egy másiknak az volt a mániája, hogy összeütötte Charles és Diana fejét, ha helytelenkedtek. Röviden, mondta Peter Janson, a hercegné barátja, Diana gyermekkora maga volt a pokol.

– A szülei utálták, gyűlölték egymást. Ebben nőtt fel.

Diana meggyőzte magát arról, hogy boldogtalan gyermekkora jobb emberré tette.

– Azért értem meg a mások szenvedését, mert én is átéltem. És meg is erősített. Erősnek kellett lennem, hogy túlélhessem a gyermekkoromat.

Szomorú módon Vilmosnak és Harrynek sem jutott jobb sors. Szüleik házassága olyan volt, akár egy puskaporos hordó. Annak idején Diana befogta Harry fülét, hogy ne hallja, miket üvöltöznek egymásra a szüleik. Most a hercegek kerültek a mama és a papa kereszttüzébe. Vilmos vagy az öccsét próbálta védeni a viharoktól, vagy rohant, hogy az anyját vigasztalja. Ha Diana bezárkózott a fürdőszobába, amit gyakran megtett, Vilmos papír zsebkendőket csúsztatott be neki az ajtó alatt. Ha történetesen Diana próbálta nyugtatni a gyerekeit – például amikor 1994-ben kiderült a viszonya James Hewitt-tal, a fiai lovas oktatójával –, akkor is a tizenkét éves Vilmos ajándékozta meg egy doboz bonbonnal:

– Mama, azt hiszem, téged megbántottak. Ettől ismét mosolyogni fogsz!

Vilmos nem ilyen együttérzőnek született. Érkezését 1982. június 21-én ágyúdörgés, királyi kiáltványok és tűzijáték jelentette be, és a kis herceg a későbbiekben is ragaszkodni látszott a túlfűtött izgalmakhoz. Alig volt kilenc hónapos, amikor elkísérte szüleit az első királyi-családi világutazásra, Ausztráliába és Új-Zélandra. A királynő nem kifogásolta Vilmos jelenlétét, mert nem volt rá alkalma.

– Nem is kérdeztük – ismerte be Diana, hogy felrúgták a protokollt. – Csak megcsináltuk.

A nemzetközösségi sajtó természetesen nem tudott betelni a pufók csecsemővel, aki még meg sem tette az első lépéseket, ám a színfalak mögött a szülőknek ugyancsak meggyűlt a bajuk „Vombat Vilivel”, ahogy a kisfiút becézték. Az utolsó két hétben átlátogattak Új-Zélandra, ahol a királynő képviselőjének, a főkormányzónak a wellingtoni palotájában laktak. Diana emlékezései szerint a fia négykézláb rohangált, mindent levert az asztalokról, és hihetetlen pusztítást végzett.

Alighogy hazatértek Angliába, Károlyt és Dianát máris küldték tovább külföldre, ezúttal Kanadába, két hétre, Vilmos nélkül. A tizenöt hónapos hercegecskének valamiként sikerült megtalálni és megnyomni Balmoralban az egyik pánikgombot, aminek következtében rendőrautók robogtak a kastély felé, és a biztonságiak lezárták az összes kijáratot. A Kensington-palotában Vilmos tombolt, leverte a vázákat, a nyelvét nyújtogatta az inasokra, és bőgött, ha nem az történt, amit ő akart.

Kevin Shanley-nek, Diana egyik fodrászának mindent eldobva kellett rohannia Vilmos segítségére, aki felmászott a Kensington-palota egyik ablakpárkányára.

– Egy pillanatra sem vehettük le róla a szemünket! – sopánkodott Shanley.

Vilmos ismételten megpróbálta lehúzni a vécén a kötött cipőcskéjét – de az apja kézzel varrott, fekete John Lobb cipőjét is. Károly szerint különös érzéke volt ahhoz, hogy törjön-zúzzon. Noha dadái, Barbara Barnes és Olga Powell lelkiismeretesen szemmel tartották, Vilmosnak, mire betöltötte a kettőt, sikerült összerágnia és megtépnie számos bőrkötésű, antik darabot az apja magánkönyvtárából. Az anyja pironkodott, és elnevezte a kisfiút az ő „minitornádójának”.

Elsőnek a Kensington-palota személyzete ismerte el, hogy a herceg vadsága még a zabolátlan unokatestvéreihez képest is rendkívüli – és aggasztó. Ezt nemcsak azzal magyarázták, hogy a hercegi párral örökösen történt valami, de azzal is, hogy szinte tapintani lehetett közöttük a feszültséget. Az sem jött persze jól, hogy Diana kétfrontos harcot vívott az anorexiával és a bulimiával, amit az váltott ki, hogy jóformán az esküvő előestéjén Károly megcsípte a derekát, és elvigyorodott: „Itt azért van egy kis fölösleges husika, hm?”

Különös módon éppen Vilmos egyetlen testvérének születése előtt pár hónappal enyhült a feszültség. Diana megerősítette, hogy azok után, amiken átment a házasságában, az is elképesztő, hogy egyáltalán teherbe esett.

– Harry úgy jött, akár egy csoda! – mondta titokzatosan. Mikor Vilmost megajándékozták a második születésnapján a Jaguar XJS miniatűr, elektromos meghajtású másolatával, Diana már kezdte elhitetni magával, hogy Károly talán mégis szereti. – Mérhetetlenül boldogok voltunk! – emlékezik majd arra a rövid időszakra. – Károly kimondhatatlanul örült az új babának, végtelenül gyöngéd volt, figyelmes, és őszintén aggódott értem, úgy, ahogy nagyon rég nem tette! Bár sose lett volna vége!

Ennek az újdonatúj összhangnak igen egyszerű volt a magyarázata: Károly kislányt akart, mert úgy teljes a család, és nem volt hajlandó megnézni a szonogramokat, mert bebeszélte magának, hogy egy hercegnő apja lesz. Ám Diana látta őket.

– Én tudtam, hogy fiú – mondta –, de nem árultam el neki.

Őt egyébként bőszítette bármiféle válogatás a nemek között. Nővérei, Jane és Sarah születése – és az alig tíz órát élt kisfiú érkezése – után Spencer gróf és felesége vakon hitték, hogy negyedik gyerekük fiú lesz, ezért még azzal se bajlódtak, hogy válasszanak egy lánynevet. Egy teljes hét múlva sikerült csak eldönteniük, hogy legyen a harmadik lányuk Diana Frances. Ennek következtében Diana úgy nőtt fel, hogy az ő szavaival élve, „utáltnak és nemkívánatosnak” érezte magát. Ez aztán meg is ágyazott az önbizalomhiánynak, amely egész életében kínozta.

Mégis azt mondta a barátainak, hogy nem akarta „elrontani” a kölcsönös szeretet és tisztelet szokatlan érzését, amely váratlanul betöltötte a trónörökös családi fészkét. Egyszer már átélhették kapcsolatuk váratlan enyhülését a Vilmos érkezését megelőző hónapokban.

– Fantasztikus, gyönyörű! – lelkendezett Károly alig pár pillanattal a szülés után. – Drága vagy!

Ám hamarosan ismét bezárkózott. „Másodjára talán képesek leszünk megőrizni a bűvöletet!”, bizakodott Diana. Nem csak maguk miatt szerette volna. A dadákhoz hasonlóan őt is nyugtalanította, hogy Vilmos túlmozgásos, romboló hajlandóságát legalább részben az okozza, hogy mindennap izzik körülötte a levegő a haragtól.

– Nagyon-nagyon közel voltunk egymáshoz a Harry születését megelőző hat hétben! – meséli majd Diana. – Soha életünkben, sem előtte, sem utána nem voltunk ilyen közel!

1984. szeptember 15-én Károly és Diana otthon hagyták az Örököst a Kensington-palotában, és visszatértek a St. Mary Kórház Lindo szárnyának abba a lakosztályába, ahol Diana a világra hozta Vilmost.

– Tele voltam reménységgel – mondta a hercegné –, ami persze nem lett tartós.

Késő délután megszületett egy 3100 grammos fiú. Károly azonnal meghozta róla a Diana számára megsemmisítő ítéletet.

– Jó ég! – mondta annyi undorral, hogy a szobában tartózkodó orvosok és ápolónők egészen elhűltek. – Hiszen ez fiú! És még a haja is veres!

– Abban a pillanatban lett vége a házasságunknak – mondta Diana. Ment a levesbe az egész. Valami lezárult bennem. – Ha ez nem lett volna elég, a hercegné alig pár nappal Harry születése előtt értesült róla, hogy Károly felújította viszonyát a férjezett Camilla Parker Bowlesszal. – Különben akkor már tudtam, hogy Károly visszament a nőjéhez.

Károly a baba keresztelőjén sem fukarkodott a bíráló megjegyzésekkel Harry neméről és – ami talán a legtöbbet elárul – a haja színéről. Nem egyszer, de sokszor panaszkodott rá. Nem elég, hogy ez „csak még egy fiú”, de ráadásul „veres”! Becsmérlő megjegyzései nem tetszettek Frances Shand Kyddnek, Diana anyjának, aki meg is dorgálta a vejét. Inkább hálás lenne azért, hogy a gyermek egészséges! Emlékeztette Károlyt, hogy a Spencer családban gyakori a vörös haj, nézze meg Diana három élő testvérét!

Károly reagálásának nem annyira Harry neméhez és külsejéhez volt köze, mint a saját kételyeihez az apaságban. Noha Diana viszonyát James Hewitt kapitánnyal csak 1994-ben teregeti majd ki Anna Pasternak Diana elárult szerelme [Princess in Love] című nemzetközi bestsellerben, és Diana is makacsul hangoztatta, hogy csak 1986-ban, Harry születése után két évvel ismerte meg Hewittot, 1982-ben Károly már hallotta a szóbeszédet, hogy a felesége belehabarodott a jóképű, fiatal, vörös hajú lovassági tisztbe.

Hewitt azt állította az emlékirataiban, hogy a wiltshire-i Tidworthben, egy pólómérkőzésen látta meg először Lady Diana Spencert 1981 júniusában, hat héttel a királyi esküvő kitűzött ideje előtt. A százados a szárazföldi erők csapatában játszott, Károly a haditengerészetében. „Mulatságos volt, bűbájos és kacér, idézte föl Hewitt az első találkozást. Magas, nádszálkarcsú, tündérszép. Egyszerűen imádnivaló!” Hewitt szerint pár nappal később Diana meghívta vacsorázni közös barátaik londoni házához, és lopott egy csókot a századostól, mikor egymás mellett ültek a díványon, és a vendéglátók éppen nem figyeltek oda. Azt is elárulta neki, hogy bár belemegy a házasságba a walesi herceggel, tudja, hogy Károly nem szereti.

A vonzalom 1982 őszéig csak parázslott, ám kevéssel Vilmos születése után Hewittot egy autó csomagtartójában becsempészték a Kensington-palotába, ahol a szeretők konszummálták a kapcsolatot. Megbízható szemtanúk szavatolják, hogy ellentétben a mesével, amelyet a Palota kiagyalt a botrány elkerülésére és Harry helyének biztosítására az öröklési sorban, Diana és Hewitt jóval Harry születése előtt ismerték egymást. Nicholas Davies újságíró kiszúrta a párt „1980 elején, amikor együtt lovagoltak a windsori parkban, és csókolóztak. Napnál világosabb volt, hogy szeretik egymást.” Ronald Lewis, Károly herceg egyik legmegbízhatóbb szárnysegédje – „utazó raktárnoka és poggyászmestere” – elismerte, hogy a Kensington-palotában, 1983 és 1984 között Hewittot sűrűn látták a hercegné társaságában.