Table of Contents

- A cseresznyefa

- A felhők

- A fogkefe

- A Főnöknő

- A gyűrű

- A kései találkozás

- A lelki végrendelet…

- A lemosható parizer

- A második kilenc hónap

- A paprikás csirke

- A randevú

- A segély

- A sírásó

- A tévedés

- A torta

- Angyali történet

- Az alkoholista

- Az állásinterjú

- Az „Anya”

- Az öngyilkosjelölt

- Az örömlány

- Az utolsó beszélgetés

- „Csak nekem ünnep”

- Egy másodperc

- Érzelmek, érzések, intimitások…

- Gyökeres változás

- Halálsoron

- Kölcsönös megbocsátás

- Marika

- Mese karácsonyra

- Mit csinál a prózám, amikor senki se látja?

- Niki

- Ölelés receptre

- Polgárpukkasztó Nap

- Szorongások

Imre Andrea

ANDREA NOVELLÁK I.

Helma Kiadó
2024

© Imre Andrea 2024

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-703-6

Borító: Bakó Lilla

Szerkesztő: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

Korrektor: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

Kiadja a HELMA kiadó 2024. 12. 07.

Tartalom

A cseresznyefa

A felhők

A fogkefe

A Főnöknő

A gyűrű

A kései találkozás

A lelki végrendelet…

A lemosható parizer

A második kilenc hónap

A paprikás csirke

A randevú

A segély

A sírásó

A tévedés

A torta

Angyali történet

Az alkoholista

Az állásinterjú

Az „Anya”

Az öngyilkosjelölt

Az örömlány

Az utolsó beszélgetés

„Csak nekem ünnep”

Egy másodperc

Érzelmek, érzések, intimitások…

Gyökeres változás

Halálsoron

Kölcsönös megbocsátás

Marika

Mese karácsonyra

Mit csinál a prózám, amikor senki se látja?

Niki

Ölelés receptre

Polgárpukkasztó Nap

Szorongások

A cseresznyefa

A cseresznyefa a ház udvarának ékessége volt. Széles lombkoronája nyáron árnyékot adott, ahol hűsölhettek a családtagok. István bácsi, a családfő sokszor már hajnalban a fa közelében tevékenykedett. Messziről úgy tűnt, mintha halaszthatatlan dolga lenne, de valójában csak körbejárta a cseresznyefát, megérintette a törzsét, végignézte az ágakat, megsaccolta, hogy idén mennyi lesz a termés, aztán sámlira ült úgy, hogy a hátát a fa törzséhez támasztotta. Behunyta a szemét, és csak hallgatta a madarak csicsergését. Ilyenkor valami megmagyarázhatatlan nyugalmat érzett, ami feltöltötte egész napra. Télen már várta a tavaszt, mert tudta, hogy a cseresznyefa fehér virágai szemet gyönyörködtetően borítják be a fa egészét. A szomszédok is rendre megcsodálták, az utcában sokan úgy emlegették őket, hogy a „Cseresznyések”.

Piros-bordó színű termésétől roskadoztak az ágak, szüretkor ott volt az egész család, gyerekek és az unokák is. István bácsi, a családfő minden egyes alkalommal elmondta, hogy bizony, amikor elültette a csemetefát, nem gondolta volna, hogy ennyi örömben lesz részük. Valósággal elragadták az érzelmek, ahányszor csak szóba került a cseresznyefa. Az meg még boldogabbá tette, hogy a családnak is fontossá vált, nem csak a gyümölcs, hanem az együttlét a fa alatt, amikor beszélgettek, nevettek.

István bácsi egy éjjel valami retteneteset álmodott: megjelent a kaszás, és magával akarta vinni, de előtte még a kaszájával elkezdte a cseresznyefa törzsét vagdosni. Miután felébredt, szörnyen érezte magát és elgondolkodott. Ha én meghalok, mi lesz a fával? Nem hagyhatom ennyiben!

Reggel Marika néni furcsának találta a férjét, aki nem ment ki az udvarra, nem járta körbe a cseresznyefát. Hallgataggá vált. Ült a konyhában és csak nézett maga elé.

– Mi bajod van? Fáj valamid? Látom rajtad, hogy történt valami…

A férfi nem válaszolt, csak nézett maga elé. Kisvártatva megszólalt:

– Ki kell vágni a cseresznyefát!

A felesége azt hitte, nem jól hall. Megdöbbent, és tovább próbálta faggatni a férjét.

– István, mi történt veled? Hiszen imádod azt a fát, és mi is, a gyerekekkel együtt, honnan jött most neked ez a gondolat?

– Nem tudom, olyan furcsán érzem maga, mintha a fejemben történt volna valami. Már nem akarom a fát, ki kell vágni, hogy ne is lássam!

Marika néni telefonon beszélt a fiaival, és szinte sírva mondta el a történetet. Mi lesz most? A férjét orvoshoz kell vinnie, hogy kiderítsék, mi történt vele… Depressziós lenne? Az még a kisebbik baj, hiszen gyógyszerrel lehet ezen segíteni, de ha valami gyógyíthatatlan betegség támadta meg… nem is akar ebbe belegondolni.

Az orvos csak hümmögött és találgatott: lehet, hogy depressziós. Kapott gyógyszert és azt javasolta a feleségének, hogy figyelje, és jelezze, hogy milyen változás történik az állapotában.

A felesége aggódott, figyelte a férjét, vala-mennyire enyhültek a tünetei, de messze nem a régi énjét mutatta. És a legmegdöbbentőbb az volt, hogy makacsul ragaszkodott ahhoz, hogy kivágják a cseresznyefát. Hiába próbálta meg Marika néni meggyőzni ész érvekkel, István bácsi hajthatatlan maradt. A fiai, és az unokái sem tudtak rá hatni, nem csak arra nem kaptak választ, hogy miért akarja kivágni, de arra sem, hogy mi lesz utána? Ennek a döntésnek megváltozhatatlan következményei lehetnek. A csodálatos fából csupán egy rönk maradna, egy megcsonkított valami, ami állandóan emlékeztetné őket arra, hogy egykor csodájára jártak a gyönyörű gyümölcsfának, de csak ennyi maradt belőle…

Marika néni titokban beszélt az orvossal, tanácsot kért tőle, hogy mitévő legyen? Tényleg megnyugodna attól a férje, ha kivágnák a cseresznyefát? Az orvos nem tudott egyértelmű választ adni, csupán annyit, hogy megpróbálhatják. Az asszony megsiratta, amikor a munkások láncfűrésszel kivágták azt a gyönyörű cseresznyefát… Még a fülét is befogta, annyira zavarta a fűrész hangja. Hallani vélte azt is, hogy a fa panaszos hangokat ad ki, fájt neki a kivégzés. Aznap éjjel nem tudott aludni, annyira bántotta a történet. Érezte, hogy a férje sem alszik, de nem szólt hozzá, neheztelt rá. Másnap mindketten szemrevételezték a cseresznyefából maradt rönköt, de egyikük sem szólalt meg. Marika néni remélte, hogy a férje újra a régi lesz.

Aztán furcsa dolgok történtek, mintha a családon átok ült volna. Először meghalt a velük élő kilencvenkét éves nagymama, egész egyszerűen egyik reggel nem ébredt fel. Utána a szőlőjüket elverte a jég, alig maradt pár tőke épen. A garázsból ellopták az autójukat. Az unokák nem akartak jönni, azt mondták nincs meg a cseresznyefa, ráadásul a papa mindig zsörtölődik, sohasem nevet, nem játszik velük. Marika néni úgy érezte: ez a cseresznyefa bosszúja.

István bácsi nem találta a helyét, csak sóhajtozva járt kelt a házban, az udvarra még véletlenül sem ment ki. Felesége látta, hogy titokban ott áll az ablaknál és nézi a cseresznyefa hűlt helyét. Éjjel kiült az ágy szélére, azt suttogta: „mi történik velem? Mit tettem? Nem kellett volna az ördögre hallgatnom. Elegem van a gyógyszerekből is. A régi akarok lenni, nevetni, unokákkal játszani, nézni a gyümölcsfát, hallgatni a madarakat…”

Másnap korán reggel felöltözött, elment a kertészetbe, és vásárolt egy csemetefát, cseresznyéset. Amikor hazaért vele, megsimogatta és gondosan kicsomagolta. A régi fa maradványa mellé kiásott egy gödröt, vizet tett bele, majd óvatosan beletette a csemetefát. Lemérte a hosszát, amit feljegyzett egy noteszba. Amikor a felesége kinézett az ablakon, azt látta, hogy a férje leült a sámlira, egyik keze az ölében pihent, a másikkal a csemetefát simogatta…

A felhők

Nézem a felhőket. Szépek, különlegesek, és akárhányszor az égre nézek, mindig másmilyenek. Érdekes alakzatokat öltenek, némelyiknek fodros a széle. Szerinted jó ott ülni? Kényelmes? És ha az égiek magukhoz szólítanak, akkor látni fogjuk onnan azokat az embereket, akik fontosak voltak nekünk a Földön? Egyszer azt mondtad, amikor József Attila egyik verséből idéztem, hogy valamelyiken ülhet ő is, és látja azokat az embereket, akik a versét szavalják, vagy csak maguknak olvassák. Komolyan mondtad, mégis meseszerűnek hangzott. Vajon mit gondolhat róluk? És rólunk?

Egészen pontosan emlékszem arra a levelemre, amelyet így kezdtem: Képzeld el „A rakodópart alsó kövén ültem, néztem, hogy úszik el a dinnyehéj”. Aztán persze hétköznapi dolgokkal folytattam, de a víz mellett üldögélni számomra nem hétköznapi dolog, kicsit ünnepélyesebb annál. Magam se tudom, miért, talán azért, mert megnyugtat, mert szép a természet, mert megvan mindennek a helye, feladata, logikája, és mindenki tudja a dolgát. Idézhettem volna még József Attila egyik gyönyörű sorát is: „És beleborzongok, látván, hogy nélküled éltem.” Csak ezt a mi helyzetünkben még nem lehetett, hiszen az ismerkedésünk nem tartott ott – és nem is jutott el odáig.

Nem tudom, hogy ez most miért jutott eszembe… talán azért, mert rád gondoltam. Megint. Lehet, hogy összefügg azzal, hogy nemrég írtam egy novellát, aminek nem lett happy end a vége. Persze jól tudom, hogy az emberek életéből sokszor hiányzik a happy end. De a pillanatnyi öröm is öröm. A lázadó énem ezt megtanulta, és így könnyebb. Mármint elhitetni magammal, hogy vannak az életben a szerelmen kívül is szép dolgok, de ezt szerintem mindenki tudja.

Hiányzol. Még mindig, pedig az eszem nem akarja, de tudod, milyen a lelkem, mindig lemarad pár lépéssel. Vannak olyan emberek, akiket nem lehet pótolni, hiába is akarnám. Pótolhatatlanok. Talán megismerek egy másik embert, más tulajdonságokkal, és ugyan érzem, hogy ő is értékes ember, de nem ugyanaz, mint akit elvesztettem. Tudom, nem fair, hogy hozzád hasonlítok minden olyan férfit, aki egyáltalán számításba jöhet, de ez nem tudatos. Ösztönből jön. Egyébként sincs recept arra, hogy mennyi idő alatt kell valakit elfelejteni, illetve milyen mértékegységben mérjük a szerelem elvesztését. Napok, kialvatlan éjszakák, hetek, hónapok, évek?

Nyilván a lelki folyamatok változnak, a beszűkült tudatállapot enged a szorításból, évek múlva enyhül a lelki infarktus fájdalma, de pár szívritmuszavart azért még okoz. Egyébként meg miért is kéne elfelejteni? Miért nem élhet bennük a jó érzés, amikor szerettek. Miféle lelki vigaszt nyújthat magának az ember, amikor nincsenek eszközei? Olyan gyógyszert még nem találtak fel, ami feledtetné azokat az emlékeket, amelyek szívfájdítóak.

Csupán két hónapot szavaztál meg nekem és magadnak, nekünk, illetve még te sem tudhattad előre, hogy ennyi lesz csupán. Semmi jel nem mutatott arra, hogy csak kalandot keresel. Szomjazott a tested-lelked egy kapcsolatra, hiszen a válásodat még nem heverted ki. Megkaptad, amit szerettél volna, sok mindenben hasonlítottunk, értelemben, érzelmekben, őszinteségben, humorban, megsebzettségben, és abban, ahogy tudtunk örülni a másiknak. Volt, amikor egy időben írtunk e-mailt egymásnak, hasonló gondolatokat megosztva a másikkal. Aztán mire észbe kaptunk, már nyakig ültünk az érzelmekben…

Utólag ezt megfejteni, nem nagyon lehet. Nálad lépett életbe a racionalitás, hiába, a férfiak ebben erősebbek. Észben raktad helyre a dolgokat, csak ezt nem osztottad meg velem. Odadobtál egy használhatatlan érvet, miszerint nem vagy felkészülve egy komoly kapcsolatra. Ez azért ellentmondott a viselkedéseddel, mert nem hányavetin, nem félvállról vettél. Nem tudom, a teljes őszinteség mennyiben tette volna könnyebbé azt a megmásíthatatlan tényt, hogy egész egyszerűen elvesztettelek… Nem próbál-talak meggyőzni ott a padon, mert a mondás szerint, aki menni akar, annak segíteni kell csomagolni. Csak ültem, és folytak a könnyeim, nem tudtam visszatartani őket. Tehetetlenül ültél mellettem, nem csináltál semmit. Nem tudom, mennyi idő telt el, elvesztettem az időérzékemet. Arra sem emlékszem, hogy melyikünk állt fel először a padról, de te elkísértél a Margit hídon. Hogy még véletlenül se érjek a kezedhez, zsebre dugtad. A végleges elköszönésre egy dramaturg kitalált volna egy frappáns jelenetet, amitől szipog a nézőközönség, nekem erre nem voltak szavaim, sem tetteim. A híd végéhez érve rád néztem, ha jól emlékszem megöleltelek, utoljára. És bár tovább kellett volna lépnem, de egyhelyben álltam. Nem tudom, miért. Talán még lepergett előttem az elmúlt két hónap filmje. Amikor kerestelek a szememmel, már nem voltál sehol. Felnéztem az égre, pont felettem úszott el egy nagy bárányfelhő. Fodros volt a széle. Lehet, hogy pont azon ült drága József Attila. A fejét csóválta, miközben azt mondta: nem értem, hogy történhetett ez?

A fogkefe

A fogkefe látványától a mai napig kiráz a hideg. Előre bocsátom, nem azért, mert nem szeretek fogat mosni, vagy valaki a számba kényszerítette volna eme tisztálkodási eszközt, hanem egyéb kellemetlen élmény miatt viselkedem fenntartással a szájhigiénia elengedhetetlen kelléke iránt. Történt ugyanis, hogy gyerekként a közelünkben lévő kis boltban tébláboltam pár barátommal együtt. Lacival a vörös hajú, elálló fülű barátommal és Pistivel, a szódásszifon vastagságú szemüveget viselő fiúval aznap több kört tettünk a boltban. Nem akartunk semmit se venni, egy cél vezérelt minket, hogy teljesítsük a fogadást, ami szerint egy darab valamit kellett a boltból ellopni úgy, hogy senki se vegye észre, utána pedig a játszótéren bemutatni a szerzeményünket. Fél szemmel láttam, hogy Laci egy konzervet csúsztatott a belső zsebébe, mielőtt alaposan szétnézett. Pisti egészen közelről szemrevételezte a termékeket a polcokon, volt, amelyiket levette, megforgatta, visszarakta, aztán ment tovább. Onnan tudtam, hogy valamit ő is elcsent, hogy határozottan kisétált az utcára. Már csak én maradtam egyedül, aki nem teljesítette a vállalt feladatot.

Éreztem, hogy szaporábban ver a szívem, attól féltem, hogy a pénztárosnő észreveszi a pulóverem alatt egyre gyorsabban emelkedő és süllyedő mellkasomat. Átfutott az agyamon, hogy inkább dolgom végezetlenül kisétálok, és egész egyszerűn bevallom, hogy nem volt bátorságom hozzá. De mit szólnak akkor a többiek? Örök céltábla leszek, csúfolni fognak, kinevetnek, átkeresztelnek valamilyen női névre, mert csak a lányok ilyen gyávák.

Lassan elindultam a kijárat felé, már csak pár polc volt mellettem. Láttam, hogy a többiek a túloldalon rám várnak, és mutogatnak, hogy mi van, gyere már! Ekkor már a fülemben éreztem a dübörgést, tétován, lassan lépdeltem, láttam, hogy a pénztárosnő a körmeit reszeli, és esze ágába sincs azzal foglalkozni, hogy én mit csinálok ott. Nem tudtam lassabban menni, éreztem, hogy a pillanat tört része alatt döntenem kell, tovább nem húzhatom az időt. Egy határozott mozdulattal lekaptam a legszélső polcról egy fogkefét – persze csokoládénak jobban örültem volna –, és a zsebembe csúsztattam, majd dobogó szívvel, kissé diadalittasan kiléptem a bolt ajtaján. A félelem és a dicsőség érzéseivel keveredve tettem meg az első lépéseket, tartottam tőle, hogy esetleg lebukom, de háboríthatatlanul jutottam át az úttesten a barátaimhoz. Ők teli szájjal röhögtek, de nekem nem volt jó kedvem.

Amikor hazaértem egyfolytában azon járt az eszem, hogy hova dugjam, mert tuti, hogy az anyám kiszúrja. Piros nyele ott éktelenkedett az ágyamon, majd egy gyors mozdulattal bedugtam a párnám alá. Megoldást hozhatott volna, ha egyszerűen kicserélem a régi, kissé kopott fogkefével, de ismerve anyám jó megfigyelőképességét, garantált lett volna a lebukás.

Este, elalvás előtt sokat forgolódtam, újra meg újra lejátszódott bennem a jelenet. Álmomban rendőrök csöngettek az ajtón és anyám betessékelte őket a szobámba: tessék, itt van a fogkefét lopó fiam, vigyék csak el a börtönbe, megérdemli a sorsát. A börtönben egy fekete ruhás ember azt mondta, az lesz a büntetésem, hogy kihúzza az összes fogamat. Én a lehető legszorosabbra zártam a számat, hogy még véletlenül se tudja kifeszíteni, majd hirtelen felriadtam, a pizsamám csurom vizes volt, és levegőért kapkodtam. Félve felemeltem a párnámat, hogy ott van-e a tegnapi bűncselekményem eredménye, sajnos ott piroslott. Gyorsan bedobtam az iskolatáskába és szinte futottam az utcán. Éppen a kukásautó szedte össze a szeméttel teli kukákat, gyorsan rádobtam az egyik tetejére, hogy megszabaduljak a bűnjeltől. Már majdnem megkönnyebbültem, amikor az egyik sárgaruhás férfi utánam szólt: „Hé, ezt a fogkefét ne dobd el, még vadonatúj!” Formáltam a szavakat a számmal, hogy mit találjak ki, de már nem volt időm, a marcona alak benyomta a kabátom zsebébe, a piros nyele árulkodóan virított.

Ez a büntetésem, gondoltam, és továbbsiettem, arcomon a szégyenfoltokkal. Tanítás alatt megint lejátszódott bennem a jelenet, egyre jobban marcangolt a lelkiismeret. Talán bocsánatot kérve vissza kéne vinni az boltba, de ehhez nem volt elég bátorságom, ezért a piros fogkefe továbbra is velem volt. Otthon nem dobhattam ki a szemétbe, a boltba nem vihettem vissza, viszont szabadulni akartam tőle, minél hamarabb. Most bántam csak igazán, miért nem egy csokit csentem el, már rég megettem volna, és elfelejthettem volna az egész sztorit.

Délután Zsuzsi, a szomszéd kislány hívott játszani. Feltűnt, hogy valamiért nem úgy néz ki, mint régen. Lopva többször végignéztem rajta, míg rájöttem a változás okára: Zsuzsi fogszabályzót viselt, ettől változott meg a beszéde és a mosolya. Az eszem élesen váltott, mint a borotva: „figyelj csak, van egy vadonatúj, piros, rézsútos fogkefém, amivel kiválóan tudnál fogat és fogszabályzót mosni. Nem kell megmondani senkinek, hogy tőlem kaptad, legyen ez egy titkos ajándék!” Majd lóhalálában felrohantam a szobámba, szinte feltéptem a párnát és alóla a fogkefét, ami immár skarlátbetűként égett belém. Csupán egy dolog vezérelt: minél előbb megszabadulni tőle. Zsuzsi, a titkos ajándékot a szívéhez szorítva, és a meghatottság könnyeivel küszködve búcsúzott el tőlem. Arra már nem emlékszem, hogy valóban használta-e, vagy eldugta valahova.

Közben felnőtt lettem, és nem felejtettem el a napi fogmosást, de tudatosan nem veszek piros színűt, és nem megyek vásárolni olyan kis üzletbe, ahol a kasszához közeli polcokon fogkefék vannak…

A Főnöknő

A Főnöknő a negyvenes éveiben járó, férjezett, gyermektelen középvezető volt egy vidéki városban. Mosolygós, kedves nő benyomását keltette, de az utóbbi időben érthetetlen, igazságtalan döntései mindezt megcáfoltak. A beosztottak kénytelenek