Mi a
hatalom?

Byung-Chul Han

– részlet –

Fordította Csordás Gábor

A mű fordítását a Goethe Intézet támogatta.

A fordítás a következő kiadás alapján készült:
Byung-Chul Han: Was ist Macht? Reclam, 2005
© 2005 Philipp Reclam jun. Verlag GmbH, Ditzingen
Hungarian translation © Csordás Gábor, 2023
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2023

Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 237 6

Tartalom

Előszó

A hatalom logikája

A hatalom szemantikája

A hatalom metafizikája

A hatalom politikája

A hatalom etikája

Jegyzetek

Előszó

A hatalom fogalma tekintetében még ma is elméleti káosz uralkodik. A jelenség magától értetődő volta a fogalom teljes homályosságával párosul. Egyesek számára elnyomást jelent. Mások szerint a kommunikáció alkotóeleme. A hatalomról alkotott jogi, politikai és szociológiai elképzelések kibékíthetetlen ellentétben állnak egymással. A hatalmat hol a szabadsággal, hol a kényszerrel hozzák kapcsolatba. Egyesek szerint a közös cselekvésen alapul. Mások számára a küzdelemmel függ össze. Egyesek szigorúan elhatárolják az erőszaktól. Mások szerint az erőszak nem más, mint a hatalom fokozott megjelenése. A hatalmat hol a joggal, hol az önkénnyel hozzák kapcsolatba.

Tekintettel erre az elméleti zűrzavarra, egy olyan mozgó hatalomfogalmat kell találnunk, amely képes a hatalomról alkotott széttartó elképzeléseket magában egyesíteni. A hatalom valamilyen alapformáját kell tehát kialakítani, amely belső alkotóelemeinek elmozdulásával más és más megjelenési formákat hoz létre. A jelen könyv ezt az elméleti célt tűzi maga elé. A hatalmat tehát alapfokon olyannak fogjuk tekinteni, mint amely azon a körülményen alapul, hogy nem tudjuk pontosan, voltaképpen miről van szó.1

A hatalom logikája

Hatalom alatt rendszerint a következő oksági összefüggést értjük: az ego hatalma az az ok, amely az alter meghatározott viselkedését idézi elő, annak akarata ellenére. Képessé teszi az egót arra, hogy saját döntéseit keresztülvigye anélkül, hogy az altert tekintetbe kellene vennie. Így az ego hatalma korlátozza az alter szabadságát. Az alter mint valami tőle idegent szenvedi el az ego akaratát. A hatalom e bevett elképzelése nem felel meg komplexitásának. A hatalmi történés nem merül ki az ellenállás letörésének, az engedelmesség kikényszerítésének kísérletében. A hatalomnak nem kell kényszer formáját öltenie. Ha egyáltalán megképződik egy ellentétes akarat, amely szembeszáll a hatalmat birtoklóval, az éppenséggel a hatalom gyengeségének jele. Minél erősebb a hatalom, annál békésebben hat. Ha külön magára kell utalnia, akkor már meggyengült.2

A hatalom „az akarat semlegesítésével”3 sem azonos. Ez azt jelenti, hogy egy fennálló hatalmi törekvéssel szemben az alávetett részéről egyáltalán nem egy saját akaratnak kell először megképződnie, hiszen egyébként is a hatalmat birtokló akaratának kell engedelmeskednie. Cselekvési lehetőségeinek megválasztásában ezáltal a hatalmat birtokló irányítja. Vannak azonban a hatalomnak olyan formái, amelyek az akarat ilyen semlegesítésére is kiterjednek. Ugyanis egy magasabb rendű hatalom jele az, ha az alávetett magától és kifejezetten éppen azt akarja, amit a hatalmat birtokló akar, ha az alávetett a hatalmat birtokló akaratának mint saját akaratának engedelmeskedik, sőt, előre feltételezi azt. Ugyanis az alávetett a hatalmat birtokló akaratának tulajdoníthatja azt, amit egyébként is tenne, és nyomatékos „igenlésként” hajthatja végre. A hatalom közegében így ugyanannak a cselekvésnek a tartalma más alakot ölt, mégpedig azáltal, hogy a hatalmat birtokló cselekvését az alávetett mint saját cselekvését igenli vagy belsővé teszi. A hatalom tehát a forma jelensége. A döntő az, mi motivál egy cselekvést. Nem az „amúgy is kénytelen vagyok”, hanem az „én akarom” utal egy magasabb rendű hatalom jelenlétére. A magasabb rendű hatalomnak adott válasz nem egy belső „nem”, hanem egy nyomatékos „igen”.4 Az okság nem alkalmas megfelelő leírására, hiszen a hatalom itt nem mechanikus nyomatékként működik, amely egyszerűen eltérítene egy testet eredeti mozgásirányától. Sokkal inkább olyan mező, amelyen önszántából mozog.

A kényszermodell nem vet számot a hatalom komplexitásával. A hatalom mint kényszer azt jelenti, hogy saját döntésünket a másik akarata ellenére visszük véghez. Így a közvetítés nagyon alacsony fokát képviseli. Az ego és az alter antagonisztikusan viszonyulnak egymáshoz. Az ego nem talál viszonzásra az alter lelkében. Több közvetítést tartalmaz ezzel szemben az olyan hatalom, amelyik nem a másik cselekvési szándéka ellen, hanem abból kiindulva működik. Az a hatalom magasabb rendű ugyanis, amelyik a másik jövőjét megalkotja, és nem az, amelyik megakadályozza. Ahelyett, hogy az alter egy meghatározott cselekvése ellen irányulna, annak környezetét vagy előterét befolyásolja úgy, hogy az alter önként, negatív szankciók nélkül is amellett döntsön, ami az ego akaratának megfelel. A hatalmat birtokló minden erőszak kifejtése nélkül helyet talál a másik lelkében.

Az oksági modell nem alkalmas komplex viszonyok leírására. Már a szerves élet kivonja magát az oksági viszony alól. Az élettelen, passzív dologgal ellentétben a szervezet nem hagyja, hogy egy külső ok a saját hozzájárulása nélkül hasson. Inkább önállóan reagál az okra. A szervest éppen az a képesség jellemzi, hogy saját választ ad a külső indítékra. Egy élettelen dolog viszont nem válaszol. A külső ok megszakítása, átalakítása, hogy valami új vegye kezdetét benne, az élők jellemzője. Például táplálékra szorul, ám az nem oka életének. Ha lehet itt egyáltalán okról beszélni, akkor az maga az élő, mert hatalmában áll, hogy a számára külsőt meghatározott szerves folyamatok okává tegye. Ezek tehát nem egy külső ok egyszerű ismétlődései a belsőben. Sokkal inkább az élő saját teljesítményei, saját döntései. Önállóan reagál a külsőre. A külső ok csak egyike a sok lehetséges indítéknak, amelyeket maga az élő tesz okká. Az élő soha nem pusztán passzívan szenvedi el ezeket. A külső ok a belső teljesítménye vagy döntése nélkül soha nem hat. Nincs a külsőnek olyasféle közvetlen meghosszabbítása a belsőben, ahogy a mozgási energia adódik át egyik testről a másikra. Még kevésbé alkalmas az okság kategóriája a lelki élet leírására. A lelki élet komplexitása a hatalmi történések olyan komplexitását feltételezi, amelyet nem lehet az ok és okozat lineáris viszonyára lefordítani. Ez megkülönbözteti a hatalmat a fizikai erőszaktól, amelynél az erő és a hatás egyszerű oksági viszonya létrehozható. A fizikai erőszak előnyét éppen a komplexitás ilyen redukciója biztosítja.

Továbbá egy komplex hatalmi történés leírására az egyszerű aritmetika sem alkalmas. Egy csekély ellenhatalom érzékeny károkat okozhat a felsőbb hatalomnak. Ezáltal egy gyenge ellenfélnek is nagy jelentősége, és ezzel nagy hatalma lehet. Bizonyos politikai együttállások nagy hatalommal ruházhatnak fel egy gyenge pártot vagy nemzetet. A komplex kölcsönös függések pedig a hatalmi viszony megfordíthatóságát eredményezik. Az ego mintegy rá van utalva az alter együttműködésére, ezáltal létrejön az ego függése az altertől. Az ego többé nem fogalmazhatja meg és viheti keresztül követeléseit az alter figyelembevétele nélkül, mert az alternek lehetősége van arra, hogy az ego kényszerítésére az együttműködés felmondásával válaszoljon, ami az egót is nehéz helyzetbe hozná. Így az ego függését az altertől a hatalom forrásaként foghatjuk fel és alkalmazhatjuk. Az egészen gyengék is hatalommá változtathatják tehetetlenségüket, ha ügyesen élnek a kulturális normák adta lehetőségekkel.

Figyelembe kell vennünk továbbá a hatalom többrétű dialektikáját. A hatalom hierarchikus modellje, amely szerint egyszerűen fentről lefelé hat, nem dialektikus. Minél több hatalma van egy hatalom birtokosának, annál inkább rászorul az alávetettek tanácsára és együttműködésére. Igaz, hogy sok mindent megparancsolhat. A komplexitás növekedésével azonban a tényleges hatalom tanácsadóira száll át, akik megmondják neki, mit kell parancsolnia. A hatalommal rendelkezők sokrétű függősége az alávetettek számára hatalom forrása lesz. A hatalom strukturális szóródásához vezet.

Makacsul tartja magát az a nézet, hogy a hatalom kizárja a szabadságot. De nem így van. Az ego hatalma éppen olyan együttállásokban éri el maximumát, amikor az alter önként enged akaratának. Az ego nem szorítja ki az altert. A szabad hatalom nem oximoron. Azt mondja: az alter szabadon engedelmeskedik az egónak. Aki abszolút hatalomra akar szert tenni, annak nem az erőszakot, hanem a másik szabadságát kell használnia. Abban a pillanatban éri el, amikor a szabadság és az alávetettség pontosan egybeesik.

Az egyfelől a parancsoláson, másfelől a szabadságon és saját magától értetődő voltán alapuló hatalom mégsem két egymással ellentétes modell. Csak látszatra különböznek. Elvont szinten megmutatkozik közös struktúrájuk. A hatalom képessé teszi az egót arra, hogy önmagánál legyen a másikban. Az ego az alterben saját döntéseit váltja valóra. Ezáltal folytatódik az alterben. A hatalom olyan tereket hoz létre az ego számára, amelyek a sajátjai, amelyekben a másik jelenléte dacára önmagánál lehet. Képessé teszi arra a hatalmat birtoklót, hogy a másikban önmagához térjen vissza. Ez a folytonosság éppúgy létrehozható kényszer, mint a szabadság alkalmazásával. A szabadságban létrejött engedelmesség esetében az ego folytonossága nagyon stabil. Az alter által közvetített. Az én kikényszerített folytonossága ezzel szemben a közvetítés hiánya miatt nagyon törékeny. De a hatalom mindkét esetben hozzásegíti az egót, hogy az alterben folytatódjon, az alterben önmagánál legyen. Ha a közvetítés nullára csökken, a hatalom erőszakba csap át. A tiszta erőszak az altert szélsőséges passzivitásra és szabadsághiányra kárhoztatja. Nincs belső kontinuitás ego és alter között. Egy passzív dologgal szemben hatalom, annak voltaképpeni értelmében, nem lehetséges. Így az erőszak és a szabadság egy hatalmi skála két végpontja. A közvetítés növekvő mértéke több szabadságot, illetve a szabadság fokozott érzetét hozza létre. Így a hatalom megjelenési formája a közvetítések belső struktúráján alapul.

A hatalom kontinuum jellegű. A hatalommal rendelkező számára az én tág terét hozza létre. A hatalomnak ez a logikája magyarázza, hogy teljes elvesztését miért abszolút térvesztésként éljük meg. A hatalmat birtokló teste, amely mintegy az egész világot kitöltötte, nyomorult húsdarabbá zsugorodik. A királynak nemcsak egy természeti, halandó teste van, hanem politikai-teológiai teste is, amely mintegy birodalmával egy kiterjedésű. A hatalom elvesztése erre a kis, halandó testre veti vissza.5 Így a hatalom elvesztését egyfajta halálként éli meg.

Tévedés azt hinni, hogy a hatalom csak akadályoz vagy zavar. Már a kommunikáció közegeként is gondoskodik róla, hogy az egy adott irányban folyamatos legyen. Az alávetettet arra használják (ám nem okvetlenül kényszerítik), hogy a döntést, vagyis a hatalmat birtokló cselekvésének megválasztását magára vállalja. A hatalom olyan „esély”, amely „a valószínűtlen szelekciós együttállások létrejöttének valószínűségét növeli”.6 Egy meghatározott irányba tereli vagy téríti el a kommunikációt, miközben megszünteti a lehetséges eltérést a hatalmat birtokló és az alávetett cselekvéseinek megválasztása között. Így valósítja meg „a cselekvés megválasztásának átvitelét az egyik döntési pontról a másikra”, ami határt szab „az emberi cselekvési lehetőségek meghatározatlan komplexitásának”.7 A hatalom kommunikatív vezetésének nem kell represszívnek lennie. A hatalom nem az elnyomáson alapul. A kommunikáció közegeként inkább konstruktív. Ezért határozza meg Luhmann „katalizátorként” a hatalmat. A katalizátorok meggyorsítják az események bekövetkeztét, vagy befolyásolják az adott folyamatok lezajlását, anélkül hogy eközben ők maguk megváltoznának. Ezáltal „időt nyernek”. A hatalom ebben az értelemben is produktív.

Luhmann a hatalmat arra a kommunikációs együttállásra korlátozza, amikor az alávetett lehetséges „nem”-je mintegy a levegőben lóg. A hatalom mint kommunikációs médium iránti igény akkor jelentkezik, amikor a cselekvés megválasztásának átvállalása valószínűtlen, azaz egy kommunikációs szűk keresztmetszet esetén.8 A hatalomnak kell a mindig lehetséges „nem”-et „igen”-né változtatnia. A mindig „nem”-et mondó hatalom negatív elképzelésével szemben a kommunikációs médium hatalma abban áll, hogy növeli az „igen” valószínűségét. Az alávetett „igen”-jének nem kell ujjongónak lennie. De nem is okvetlenül kényszer eredménye. A hatalom mint „esély” pozitivitása és produktivitása az ujjongás és a kényszer köztes terének tágasságában terül el. A hatalom pusztító vagy gátló voltának benyomása abból származik, hogy csak a kényszer közvetítésben szegény körülményei között terelődik figyelmünk az előnyomuló hatalomra. Ahol ellenben a hatalom nem kényszerként lép fel, alig vagy csak kevéssé érzékeljük mint olyant. Mintegy elmerül a beleegyezésben. A hatalom negatív megítélése tehát szelektív észlelésből származik.

Max Weber a következőképpen határozza meg a hatalmat: „Minden olyan esetben hatalomról beszélünk, amikor egy társadalmi kapcsolaton belül van rá esély, hogy valaki saját akaratát az ellenszegülés ellenére is keresztülvigye, függetlenül attól, min alapul ez az esély.”9 Majd hozzáteszi, hogy a „hatalom” fogalma szociológiai szempontból „amorf”. Az „uralom” szociológiai fogalma, amely azt garantálja, hogy „egy parancs várhatóan engedelmességgel fog találkozni”, ezzel szemben „pontosabb”. Ez a megítélés nem problémamentes. A hatalom szociológiai szempontból biztosan nem „amorf”. Ez a benyomás csak korlátozott nézőpontból származik. Egy differenciált világ a hatalom közvetett, csöndben ható, kevéssé nyilvánvaló alapjait hozza létre. Erre a komplexitásra és közvetettségre vezethető vissza a benyomás, hogy a hatalom „amorf”. Ellentétben a parancsuralommal, a hatalom nem lép színre nyíltan. A hatalom hatalma éppen abban áll, hogy kimondott „parancs” nélkül képes döntéseket és cselekvéseket elindítani.

A hatalom nem áll szemben a szabadsággal. Éppen a szabadság különbözteti meg a hatalmat az erőszaktól vagy a kényszertől. Luhmann is olyan „társadalmi kapcsolattal” hozza összefüggésbe a hatalmat, „amelyben mindkét oldalon másképpen cselekedhetnének”.10 Kényszerített cselekvés esetén eszerint nem képződik hatalom. Már az engedelmesség is szabadságot feltételez, hiszen még mindig választás. A fizikai erőszak ezzel szemben az engedelmesség lehetőségét is megsemmisíti. Azt csak passzívan elszenvedik. Az engedelmességben több az aktív elem és a szabadság, mint az erőszak passzív elszenvedésében. Mindig ott van egy alternatíva a hátterében. A hatalmat birtoklónak is szabadnak kell lennie. Ha ugyanis egy tényállás kényszeríti egy adott döntés meghozatalára, akkor nem neki, hanem, ha egyáltalán, a kényszerítő tényállásnak van hatalma. Annak van passzívan kiszolgáltatva. A hatalmat birtoklónak szabadnak kell lennie, hogy egy adott cselekvést választhasson és végrehajthasson. Legalábbis abban az illúzióban kell lennie, hogy döntése tényleg az ő választása, tehát abban az illúzióban, hogy ő szabad… … …

Jegyzetek

1 Vö. Niklas Luhmann: „Klassische Theorie der Macht. Kritik ihrer Prämissen”, Zeitschrift für Politik, 1969, 2, 149.

2 Ulrich Beck joggal jegyzi meg: „A hatalom magától értetődő volta, feledése és nagysága pozitív korrelációt mutat. Egyenesen azt mondhatjuk: ahol senki sem beszél hatalomról, ott vitathatatlanul jelen van, vitathatatlan voltában egyúttal nagy és erős. Ahol a hatalom téma lesz, ott megkezdődik széthullása.” (Macht und Gegenmacht im globalen Zeitalter. Neue weltpolitische Ökonomie. Frankfurt am Main, Suhrkamp, 2002. 105.)

3 Vö. Niklas Luhmann: Macht. Stuttgart, Enke, 1975. 11. sk. „Egy hatalmi törekvés vagy egy előre látható hatalmi döntés valójában egyenesen értelmetlenné teszi az alávetett számára magát az akaratképzést. És éppen ebben áll a hatalom szerepe: a lehetséges hatásláncolatot biztosan függetlenné teszi az alávetett cselekvő akaratától – akár akarja, akár nem. A hatalom okságát az akarat semlegesítése adja, és nem feltétlenül az alávetett akaratának megtörése. De ez is bekövetkezik, éppen olyankor, amikor egybehangzóan kellene cselekednie, és azt tapasztalja, hogy kénytelen.”

4 Ezzel szemben, ha a hatalmat a kényszerrel és elnyomással azonosítjuk, akkor a „nemet” mondás képességeként értelmezzük. Ekkor szem elől tévesztjük, hogy az „igen” voltaképpen egy magasabb rendű hatalom kifejeződése. Az igen nem feltétlenül tehetetlenségből fakad. Vö. Wolfgang Sofsky és Reiner Paris: Figurationen sozialer Macht. Autorität – Stellvertretung – Koalition. Frankfurt am Main, Suhrkamp, 1994. 9. „Egy hatalom nélküli társadalom az igent mondók társadalma volna. Aki el akarná törölni, annak mindenkit meg kellene fosztania a nemet mondás képességétől. Mert az egyes cselekvése a másik ellenállásán ér véget, az ő megkerülhetetlen önállóságán és szabadságán, hogy valami mást tegyen, mint amit várnak tőle. Ezzel megy szembe a hatalom. Kiterjeszti az egyes szabadságát a másik rovására, miközben megtöri nem-jét, tagadja szabadságát. A hatalom a szabadság megsemmisítésének szabadsága.”

5 Vö. Ernst H. Kantorowicz: Die zwei Körper des Königs. Eine Studie zur politischen Theologie des Mittelalters. München, Deutscher Taschenbuchverlag, 1990. (Eredeti kiadása: The King’s Two Bodies. A Study in Medieval Political Theology. Princeton, Princeton UP, 1957.)

6 Luhmann: Macht, 12.

7 Niklas Luhmann: „Macht und System. Ansätze zur Analyse von Macht in der Politikwissenschaft”, Universitas – Zeitschrift für Wissenschaft, Kunst und Literatur, 1977, 5, 476.

8 Lásd Luhmann: Macht, 13. „Az egyik cselekvési lehetősége csak akkor és addig probléma a másik számára, amikor és amíg a javak szűkösek, és ezt a helyzetet aztán egy olyan kommunikációs médium fogja szabályozni, amely az egyik cselekvésválasztását átélhetővé és elfogadhatóvá teszi a másik számára.”

9 Max Weber: Gazdaság és társadalom. A megértő szociológia alapvonalai. 1. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1987. 77. Ford. Erdélyi Ágnes.

10 Niklas Luhmann: Soziologische Aufklärung 4. Beiträge zur funktionalen Differenzierung der Gesellschaft. Opladen, Springer, 1987. 117.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 262 8

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Leiszter Attila
Borítóterv és tipográfia: Somogyi Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Open Sans – Apache License 2.0